VNITŘNÍ PREDIKTOR SSSR

Věnováno 200. výročí narození A. S. Puškina

MĚDĚNÝ JEZDEC, TO VÁM NENÍ MĚDĚNÝ HAD…

O nejstarší mafii v obrazech A. S. Puškina

_______

___

_

© Publikované materiály jsou vlastnictvím Ruské kultury a z toho důvodu k nim nikdo nedisponuje  autorskými právy. V případě přisvojení si práv v rámci zákona právnickou nebo fyzickou osobou, bude dotyčná strana čelit odplatě za krádež, která se projeví nepříjemnou „mystikou“, jdoucí nad rámec právní vědy. Nicméně každý zájemce má plné právo, vycházející z jeho vlastního chápání společenské užitku, kopírovat a šířit, včetně komerčních cílů, uvedené materiály v plném rozsahu, nebo jejich části, všemi dostupnými prostředky. Ten, kdo používá tyto materiály ve své činnosti, při jejich částečném citování, nebo při odkazování na ně, příjmá osobní zodpovědnost, a v případě vytvoření smyslu nebo kontextu, zkreslující smysl těchto materiálů jako celku, má vyhlídku na střet s „mystickou“ odplatou nad rámec právní vědy.

Obsah

Obsah.................................................................................................................................................... 2

Úvod................................................................................................................................................. 3

PŘEDMLUVA............................................................................................................................... 10

PRVNÍ ČÁST.................................................................................................................................... 15

Kapitola 1. Co se skrývá ve jméně?................................................................................................ 15

Hlava 2: Vlnobití různých úvah...................................................................................................... 25

Hlava 3. Postavím si sobě…........................................................................................................... 31

Hlava 4. „Zlé“ vlny a  „malý ostrov“.............................................................................................. 35

Hlava 5. Lvi strážní......................................................................................................................... 40

Hlava 6. „Chci Ti porozumět…“..................................................................................................... 47

Odbočení č. 1.................................................................................................................................. 47

Odbočení č. 2.................................................................................................................................. 51

Odbočení č. 3.................................................................................................................................. 53

Hlava 7. Nebo to vidí ve snu?........................................................................................................ 55

Část druhá.......................................................................................................................................... 60

Hlava 1. „Jiná“ a „nová“ voda........................................................................................................ 60

Hlava 2. Svoboda zániku................................................................................................................ 68

Hlava 3. Karmínem již bylo přikryto zlo......................................................................................... 79

Hlava 4. Tajemství „hraběte Chvostova“........................................................................................ 87

Hlava 5. Ani zvíře, ani člověk…..................................................................................................... 89

Hlava 6. Zachránili se i lidé, i dobytek........................................................................................... 99

Hlava 7. Svěží tradice…............................................................................................................... 107

ZÁVĚR......................................................................................................................................... 113

Úvod

Je ve znamenité básni Alexandra Sergejeviče Puškina „Měděný jezdec“ zápletka? Pokud existuje, pak z pohledu běžného vnímání se vejde na pár řádků:

„Bezvýznamný petrohradský úředník jménem Jevgenij, pozdního podzimního večera přichází domů a před spaním se probírá kaleidoskopem svých nesouvislých myšlenek. Ve snu vidí řeku Něvu, jak se vylévá z břehů a on sám, „sedí na mramorovém zvířeti“. Nečas utichá, voda opadá, ale vidění, které měl ve snu, pronásleduje Jevgenije ještě dlouho potom. Snaže se vrátit do minulosti, hledá Parašin „zchátralý domek“, nenachází ho a přichází o rozum, a poté se mu zdá, že ho pronásleduje jezdecká socha Petra I. Na konci je smrt hrdiny na bezejmenném „malém ostrově“.

Nu, a co je zde zajímavé? Kde je tam zašmodrchané spiknutí? Nicméně už půldruhého století zájem o tuto báseň neochabuje. Je to opravdu jen kvůli neobvyklému rytmu? Ne, všichni hloubaví čtenáři a badatelé zkoumající báseň zmiňují její mysterióznost a hledají v ní skrytý smysl. Proč? Proto, že ten není na úrovni takzvané zápletky; je zakrytý určitým systémem symbolů, ať už vypracovaným samotným Puškinem, nebo vnuknutím Shora.

Aby bylo možné pochopit tento systém, musíme se vrátit do starověkého Řecka, do VI. století př.n.l. a položit si otázku: Proč nikdy nikoho nešokovala symboličnost Ezopových básní, básní frýgijského otroka, když vyprávěl historky vzájemných vztahů Vlka a Lva, nebo Osla a Lva? To proto, že člověk si od nepaměti zvykl na příběhy vzájemných vztahů mezi zvířaty, jako alegorii o životě lidí.  Je to takový velmi starý zvyk, nebo jak se dnes obvykle říká „ustálený stereotyp vnímání okolní reality“. „Tradiční symbolika vypravěčů příběhů umožňuje ujasnění, přesné poznání „charakterů“ zvířecích postav čtenářem. Již V. Trediakovskij[1] si všiml, že básník zobrazuje „citovou podobnost tichosti a jednoduchosti v Beránkovi, věrnosti a přátelství u Psa; naproti tomu opovážlivosti, zlodějny a krutosti Vlka, Lva, Tygra… Toto je němý jazyk, kterému rozumí všechny národy“[2]

Budeme-li zkoumat bajku jako jeden z nejstarších literárních žánrů[3], tak vniká nevědomky otázka, proč nikdo z takzvaných „profesionálů“ puškinistů nevěnoval svou pozornost jedné podivné okolnosti: Puškin, zkoušeje svůj talent ve všech literárních žánrech (povídka, novela, román, báseň, skladba, epigram) nenapsal žádnou bajku? Nebo přeci jen napsal, ale nějak jinak? Pro správnou odpověď na tuto otázku si je třeba uvědomit, že Puškin nikdy nikoho nekopíroval; byl novátorem, ale ani ne tak samotných literárních žánrů, jako jejich obsahů. Novost obsahu, na rozdíl od novosti formy, nebije tolik do očí; aby ji bylo možné ocenit, je třeba umět vidět „celkový chod věcí“. Je téměř nepostřehnutelná, ale každý ji svým způsobem pociťuje přes systém symbolů, který se formuje autorem nevědomě během procesu samotné tvorby.

Umění je převážně symbolické. Ale jedni umělci přes svůj systému symbolů (možná že si to ani neuvědomují) „zvedají člověka na nohy“, jiní sráží, někdy i na všechny čtyři. Abychom pochopili o čem je řeč, je nezbytné udělat malý výlet do oblasti lidské psychiky, konkrétně do těch jejích oblastí, které jsou obvykle považovány za „to se rozumí samo sebou“ nebo, jinými slovy, o kterých se hovoří v kruzích profesionálních psychologů.

Člověk je multikomponentní systém. A jedny a ty samé komponenty v psychice různých lidí nejen, že mohou nejen dosahovat různého stupně rozvoje, ale mohou být i různým způsobem vzájemně propojeny mezi sebou, tvoříce kvalitativně rozličnou strukturu řízení informačních toků. V závislosti na stavbě psychiky se ukazuje schopnost podporovat jeden obraz myšlenek a jím projevované chování jedince, a neschopnost podporovat jiné, s ní neslučitelné.

Ovšem, lidí je na Zemi kolem 6 miliard, a psychice každého jedince je vlastní unikátnost, neopakovatelná originalita. Nicméně celá tato rozmanitost se podřizuje přesně stanovené klasifikaci. Puškin měl evidentně o tomto rozdělení nějakou představu již začátkem minulého století. Podstata námi upomenuté otázky o psychickém pozadí kultury spočívá v tom, že chování jedince živočišného druhu, jež nyní nazýváme Člověk rozumný, místy bez jakéhokoliv opodstatnění v chování většiny představitelů toho druhu, je budováno na základě vzájemné interakce:

·        vrozených instinktů a nepodmíněných reflexů;

·        podvědomě automatické aplikace zvyků a osvojených návyků v situačních podnětech;

·        rozumového vypracovávání svého chování na základě zapamatované a opakovaně přicházející informace;

·        intuice, jdoucí za hranice instinktů a rozumu, jejíž doporučení mohou být následně pochopeny rozumem.

Přinejmenším v lidské psychice to celé tak či onak existuje, ale u různých lidí jsou tyto komponenty mezi sebou různě provázány a navzájem na sebe působí různě. V závislosti na tom, jak jsou tyto komponenty v psychice jedince hierarchicky uspořádány, je možné hovořit o stroji (typu) psychiky každého z nich. Rozlišujeme základní, níže uvedené, individuální stroje psychiky jedinců:

·        Živočišný stroj psychiky, pokud je chování jedince podmíněno instinkty nezávislými na úrovni jeho otesanosti kulturou, ve které se holé instinkty skrývají pod různými slupkami, poskytovanými civilizací, podrobující si rozum a intuici (tj. teoreticky je možná, i když historicky nerealizovaná, civilizace dokonale člověku podobných a hovořících, ale přesto, podstatou svého psychického uspořádání, opic);

·        Stroj psychiky zombie-biorobota, pokud v chování jedince převládají nad instinkty bezmyšlenkovité návyky a kulturně podmíněné komplexy, jak tradiční, tak i nově vytvořené, potlačující jeho vůli, svobodomyslnost, intuici a bezprostřední vědomí Božího Záměru na základě svědomí.

·        Stroj psychiky démona, pokud se jedinec vědomě či nevědomě opíjí silou své vůle, možnostmi podřízenými vůli a individuální racionalitě, osvobozujícími se, dle jeho názoru, z diktátu instinktů a kulturně podmíněných programů chování.

Ale to není všechno. Jedincům, tvořícím společnost a její podskupiny, je příznačné, že vyvolávají kolektivní duševní činnost a tato kolektivní duševní činnost může být obecně rozdělena na dva druhy:

·        V jednom případě se k chybám spáchaným jedním jedincem statisticky přidává vršení chyb, páchaných druhými. Množství jejich chyb roste a trápí skupinu do té doby, dokud nezmizí pod jejich tlakem, nebo pokud se nezačne vyvolávat kolektivní psychická činnost jiného druhu;

·        V druhém případě převládá jiná statistika, ve které chyby, páchané jedním jedincem, mizí a jsou kompenzovány jinými, ale přitom se každý stará o to, aby on sám páchal menší množství chyb, aby nezatěžoval ostatní nutností odstraňování jejich následků.

Ale mimo to se jedinci mohou lišit i vzájemnými vztahy jejich individuální psychiky s jimi zrozenou psychikou kolektivní. Přitom jedinec:

·        Je buď podřízen kolektivní psychické činnosti, a pak je to stádní instinkt dokonce i v tom případě, když je v této psychické egregoriální stádnosti vůdcem, despotou nad stádem, ale stále součástí stáda, je podřízen stádnosti;

·        nebo je nezávislý účastník kolektivní psychické činnosti (nicméně i při tom ve vztahu k nějaké stádnosti, možná, vystupuje v roli pastevce, jsa nesvobodným v nějaké jiné roli).

Taktéž je potřeba mít na zřeteli, že i „stádnost/stádní instinkt“, i „kolektivní svoboda“ v závislosti na charakteru informačních procesů v nich, mohou vyvolávat jak „lavinu katastrof a chyb“, tak i určité bezchybné fungování kolektivu jako celku.

To znamená, že všechny úspěchy, jak duchovní kultury, tak i kultury materiální, všechny teoretické poznatky a praktické návyky (teoreticky formalizované i neformalizované), osvojené jedincem, jsou jen přídavkem k jeho typu psychiky.

Jinými slovy, lidská důstojnost se projevuje nikoliv ve vzdělání, znalostech a návycích, ale v určitém stroji psychiky. To se týká i společenství: společenství lidí není charakterizováno úspěchy jeho kultury v oblasti vědy, techniky či „magie“, ale určitou organizací individuální a kolektivní psychiky.

Z toho plyne že, úspěšnými lidmi jsou ti, jejichž rozum se v jejich životním rozvoji opírá o instinkty a vrozené reflexy, kdo věnují pozornost intuitivním prozřením, obecně rozeznávajíce v intuici Boží vedení, mámení satanismu, projevy aktivity kolektivní psychiky společnosti i své, a svobodnou vůlí staví své chování do souladu s Boží prozřetelností, nezpůsobujíce ve společnosti kolektivní psychiku typu rozrůstajících se lavin chyb.

Aniž by si to všechno uvědomovali, mnozí jedinci se celý svůj život nacházejí v jednom a tom samém stroji psychiky, ale mnoho dalších během svého života mění stroj své psychiky nezvratně nebo opakovaně; taktéž je mnoho těch, jejichž stroj psychiky se opakovaně, ale vratně mění dokonce i v průběhu jednoho dne, nemluvě o v průběhu jejich života.

Celá tato variabilita organizace psychiky těch, kterým bylo Shora dáno být lidmi v Bohem předurčeném smyslu tohoto slova, je objektivní realita v každé etapě historického vývoje, kterou je možné zkoumat ještě více detailně, než je to uděláno v tomto dokumentu.

A jmenovitě z pozice uznání této objektivní reality je možné říct, že společenský pokrok se ve společnosti projevuje vytěsněním jedněch typů organizace psychiky druhými. V souladu s tím může lidstvo postupovat:

·        ve směru dobytčím při statistickém převaze živočišného stroje psychiky, kdy člověku se podobající civilizované opice budou pást bioroboti, naprogramovaní kulturou, při vládě  démonických osobností nad prvními i druhými;

·        ve směru biorobotizace, kdy živočišnost bude nemilosrdně potlačována, ale nad masou biorobotů budou, stejně jako v prvním případě, vládnout démonické osobnosti;

·        ve směru lidskosti, ve kterém živočišnost, biorobotizace a démonismus budou uvedeny do stavu nemožnosti realizace.

Nemůžeme přesně říct, nakolik to vše chápali Ezop, La Fontaine, Krylov a další známí bajkaři; jen je možné připustit, že, pozorujíce podobnost charakteristických znaků charakterů zvířat a lidí, oni jen zachycovali (nejdříve nevědomě) na úrovni druhé smyslové roviny bajky přítomnost zvířecího stroje psychiky u člověka. A tradičně všichni kulturní (ve smyslu přináležitosti k davově-„elitární“ kultuře) lidé vnímali tvorbu bajkařů, jako upřímnou snahu vymýtit lidské neřesti. Ale stěží se někdo z tvůrců bajek a jejich čtenářů zamyslel nad tím, že sama zvířata jsou nevinná; jakými je stvořil Všemohoucí, taková odcházejí i na onen svět. Tj. od narození až do smrti, jsou vždy plnohodnotní berani, býci a vlci, protože jsou ochuzení o svobodnou vůli a svobodnou volbu, a není to jejich vinou. Jinou záležitostí je člověk: ten je od Boha nadán rozumem, intuicí, svobodnou vůlí; ale ne každý, kdo se jako člověk narodil, obstál ve svém životě jako člověk. Tak, jedni, díky výchově, již ve stadiu dětství překonávají ve svém stroji psychiky některé rysy zvířat, druzí v letech dospělosti, ale mnozí si do konce života neuvědomí, že zvířecí zdroj psychiky dominuje v jejich chování.

Jiná, neméně závažná otázka, je: nakolik bajky, vysmívající se neřestem od přírody nevinných zvířat, mohly opravdu člověku pomoci v překonání jeho živočišného stroje psychiky? Pokud to posuzujeme podle vymožeností kultury nejrozvinutějších Západních států, pak je možné dojít k neblahému závěru: živočišný stroj psychiky tam stále dominuje jak v osobní rovině, tak na úrovni kolektivního nevědomí. Příčina takového stavu je v tom, že celé Západní umění je naskrz prostoupené ironií, satirou a humorem. Již Thomas Mann, jeden z pilířů současné západní kultury, říkal, že „svět spasí ironie“.

Ale ve skutečnosti je to tak, že vysmívané zlo přestává být děsivé a není chápáno jako reálné nebezpečí, ale znamená to, že si v určité míře zachovává svou přitažlivost. Stačí si vzpomenout, s jakým nadšením se Západ vysmíval Hitlerově podobě a jeho plánům, vytvářené geniálním satirikem a humoristou první poloviny 20. století Charlie Chaplinem. Tento komik vykonal mnoho pro přípravu Západní společnosti na druhou světovou válku a, nepochybně, ne náhodou mu postavili vděční režiséři tohoto tragického globálního divadelního představení památník ve Švýcarsku, na břehu Ženevského jezera. Přijde čas a, zcela pravděpodobně, podobné památníky budou postaveny Rajkinovi, Altovovi, Žvaněckému a jiným géniům humoru období „studené války“: oni také ne úplně špatně zapracovali „na vítězství“, o kterém dosud nadšeně hovoří Západní lídři. Naši humoristé celým svým chováním také demonstrují svému okolí zvířecí stroj psychiky v každodenním životě, protože o jiném, lidském, nemají ani ponětí. Bajkařům minulosti toto všechno nelze dávat za vinu, poněvadž žili a tvořili v rámci davově-„elitární“ logiky sociálního chování, která ve společnosti dominovalo do poloviny 20. století.

Abychom pochopili, jak se to projevilo na samotném procesu tvorby, je nezbytné si připomenout, že bajka, jako ústní forma tvorby, se objevila v daleké minulosti, ne později než otrokářské kultury. Otrokáři považovali otroky za „mluvící zvířata“; otroci, chráníce po svém svou lidskou důstojnost, si vymýšleli historie, ve kterých jejich páni také vystupovali jako zvířata. Historie mluví o tom, jak Ezop, sbíraje na trhu mistrovská díla ústní tvorby, je vyprávěl v kruhu blízkých přátel svého pána-otrokáře a ti se nad nimi s potěšením smáli. Jinými slovy, ať o to tvůrci bajek a jejich vypravěči usilovali či nikoliv, všichni v nějaké míře přispívali k upevnění živočišného stroje psychiky v lidské psychice.

Současným humoristům toto není dovoleno dělat, žijí v období, kdy se ve společnosti aktivně formuje jiná, alternativní k davově-„elitární“, logika sociálního chování, jejíž budoucí projevy pociťoval již A. S. Puškin v dávné minulosti. On je svým způsobem také velký bajkař, ale novověku, nové logiky sociálního chování. Jako nový Ezop budoucí epochy, intuitivně pozoroval podobné znaky lidských charakterů a jednotlivých sociálních jevů a my je můžeme rozeznat, díky jím zpracovanému systému symbolů. Odtud plyne tajemnost a také určitá mystika mnoha jeho nesmrtelných děl.

Lze konstatovat, že „Ezop s jeho vařeným jazykem“ dovolil právě zdůraznit existenci živočišného stroje psychiky v lidském chování, ale nevytvářel orientaci na lidský stroj psychiky. A nikoliv proto, že nechtěl, ale proto, že na to v davově-„elitární“ logice sociální chování ještě nebyly podmínky. Puškin, jako symbolická odpověď ruského národa na reformy Petra Velikého, se zjevil v Rusku století před začátkem procesu změny logiky sociálního chování, a živým Ezopovým jazykem své múzy vytvářel v kolektivním vědomí a nevědomí orientační body lidského stroje psychiky.

Člověk je tvor společenský. Individualismus, egoismus, nehledě na filozofické konstrukce, aspirující na to, aby se proslavily jako „památníky zdravé mysli[4]“, to nezakrývaly, zůstávajíce v lidské kultuře konce 20. století právě jako projev zvířecího stroje psychiky. Puškin, očividně, o tom měl představu již začátkem 19. století: „Může být vadou v konkrétním člověku to, co se považuje za blaho v celém národě? Tento předsudek, stvrzovaný demokratickou závistí některých filozofů, slouží pouze k rozšíření nízkého egoismu[5]“ Tímto krátkým komentářem Puškin předjímá celou hojnost rozvláčných výkladů oficiální puškinistiky o příčinách nepochopení Západu jak lásky Ruska k Puškinovi, tak i náklonnosti jeho národů k duchu kolektivismu, ke komunitě.

Ruská inteligence, nabitá z petrovských časů duchem liberalismu (který je jen pohodlným názvem pro sobectví), nenaslouchá živému jazyku ruského Ezopa a je jí nepochopitelný smysl jinotajných klíčů, zmíněný v 22-oktávové předmluvě k „Domku v Kolomně“

Jazyk môj – vrah môj, všade sa dostane

i kvákať o všetkom neprestane.

Otrok  frýgsky, jazyk vzal na rýnku,

Zvaril ho (v Udenára hospodára dýmku),

i on,  Ezop, tak  priniesol na stôl..

Opäť, prečože Ezopa som tu vplietol,

s jeho jazykom vareným,

do básne mojich rým?

Язык мой — враг мой: все ему доступно,

Он обо всем болтать себе привык.    

Фригийский раб, на рынке взяв язык,          

Сварил его (у господина Копа                      

Коптят его). Эзоп его потом              

Принес на стол... Опять, зачем Эзопа

Я вплел, с его вареным языком,     

В мои стихи?

Mistr zamlčování, Puškin v poslední 22. oktávě předmluvy, nazvav Ezopův jazyk „vařeným“, přes srovnávací systém, umožňuje čtenáři pochopit, že ještě existuje i živý jazyk, kterému, na rozdíl od jazyka mrtvého vařeného, „je vše srozumitelné“. 22. oktáva předmluvy básně je nejtěžší jak pro básníka, tak pro čtenáře. Básníkovi proto, že do osmi slok bylo nutné zabalit ohromný objem informací historického a světonázorového charakteru, neklesnout při tom k poučování. Bez systému oznamování a zamlčování to nebylo možné udělat; přitom bylo nezbytné, aby se oznamování a zamlčování navzájem nepotlačovala. Obtížnost je pro budoucího čtenáře v odhalování jinotajů a symboliky dané systémem vyhlašování a zamlčování.

                        Čo celá čítala Európa,

Nie potrebným jest baviť sa vnov tým!

Ťažko, ja veršotepec nerozvážny,

Odpútal som sa od tej oktávy!

                       Что вся прочла Европа,

Нет нужды вновь беседовать о том!

Насилу-то, рифмач я безрассудный,

Отделался от сей октавы трудной!

A ještě jednu takovou bajku-podobenství Puškin napsal v r. 1829, rok před tím, než vytvořil „Domek v Kolomně“.  V ní nenaleznete, jako v bajkách I. A. Krylova, historii vzájemných vztahů zvířat, účinkují v ní lidé, ale hlavně přes tuto bajku-podobenství je možné pochopit, co znamená „vidět celkový běh věcí“ a jak je nebezpečný úzký profesionalismus.

Сапожник                                                               Švec

Картину раз высматривал сапожник                    Švec odbornicky civěl na obraz.

И в обуви ошибку указал;                                      „Tadyhle na botách je chyba,“ pravil.

Взяв тотчас кисть, исправился художниик.         Malíř vzal štětec, chybu poopravil,

Вот, подбочась, сапожник продолжал:                 švec ale neměl dost a začal zas:

«Мне кажется, лицо немного криво...                  „A tohle oko, myslím, krapet šilhá“

А эта грудь не слишком ли нага?..»                      a na prsou je příliš nahoty...“

Тут Апелесс прервал нетерпеливо:                       Tu malíř ztratil klid a přerušil ho:

«Суди, дружок, не свыше сапога!»;                      „Dost, příteli, nesuď nad boty!“;

Есть у меня приятель на примете!                        Na přítele jsem myslel v tomhle žertu,

Не ведаю, в каком бы он предмете                                   čeho je znalcem, to bych neuhod,

Был знатоком, хоть строг он на словах;                zato však vůbec nic mu není vhod,

Но черт его несет судить о свете:                          a soudí vždy a všechno. U všech čertů -

Попробуй он судить о сапогах!                             měl by se radši držet u svých bot.

„Prozřetelnost není algebra. Lidský rozum, lidově řečeno, není prorok, ale hádač. Vidí celkový chod věcí a může z toho vyvodit hluboké předpoklady, často časem stvrzené. Ale nemůže předvídat Náhodu – mocný okamžitý nástroj Prozřetelnosti.“ Těmito slovy Puškin završil plán třetí kritické stati k Polevového „Historii ruského národa“, která byla napsána v říjnu 1830 v Boldinu, během práce na „Domku v Kolomně“. Ve zmíněném fragmentu je schopnost „vidět celkový chod věcí“ tím hlavním v umění řídit sociální procesy.

Zajímaly Puškina sociální procesy? Ovšem, jinak by v jeho pětadvaceti nevznikl „Boris Godunov“, a ve třiceti „Skoupý rytíř“.  A i články, básníkovy dopisy hovoří o okruhu otázek, které ho zajímaly. Mohla elita jeho doby pochopit problémy, které ho vzrušovaly? Ne, odešel z života nepochopený, dokonce i poté, co mu Mikuláš I., ruský car, dal nejvyšší hodnocení „nejchytřejšího muže Ruska“.  Již tehdy se vnucoval veřejnému mínění stereotyp člověka Puškina, jehož zájmy nešly za hranice zájmů lidí, do jejichž okruhu patřil (víno, karty, ženy) a smolícího z nudy a touhy po originalitě, zajímavé verše. Ale i dnes se celá oficiální puškinistika hystericky pere, jakmile narazí na jiný úhel pohledu, podle kterého Puškin, hluboký filozof-myslitel, dosáhnuvší dokonalosti nejen v umění ovládání slova (to nikdo z „puškinistů“ neodmítá), ale i v umění přinášet širokému okruhu čtenářů složitější věci světonázorového, historického a sociálního charakteru za pomocí svého mimořádného systému obrazů, jehož základem je velmi jednoduchý princip: podobnost charakterových vlastností lidí, zvířat, přírodních jevů s vlastnostmi jevů a procesů sociálního života.

Do jisté míry tento systém zamlčení používali a mnozí dodnes používají v umění, protože umění je symbolické, ale Puškin v něm dosáhl dokonalosti.

Z letmého pohledu, umělecká díla, mající ve svém základu jinotaj, nevypadají často dost poutavě, jindy vypadají, že postrádají logiku a integritu vyprávění. Ale to je zvláštní způsob výběru čtenáře, kterým disponuje skutečný mistr, znalý nejen opravdové ceny své tvorby, ale také ceny pro jeho „čtenáře“. Uvedená metoda je založená na chápání, že pro intelekt je charakteristická snaha o celistvost a pochopení příčinně-následkové podmíněností procesů, se kterými se myšlení střetává. Ale v tom se projevuje objektivní vlastnost procesů zobrazování v celém vesmíru, jehož součástí je i člověk rozumný.

Proto, pokračujíce v rozkódování jinotajných děl A. S. Puškina, zaměřili jsme se na „Měděného jezdce“ z toho důvodu, že je to jedinečné dílo, ve kterém záhadné a nejasné obrazy, vyvolávané slovy v textu zároveň s druhou smyslovou rovinou, otevírají ještě třetí smyslovou rovinu, která, jak vidíme, odráží ty jevy jediného a celistvého světa, na které slova textu básně jen ukazují.

Všichni předcházející výzkumníci poslední Puškinovy básně vycházeli z toho, že básník popisoval jen jevy minulosti. Nechápali to hlavní: první básník Ruska ovládal Zákon času a proto se jeho systém obrazů, chápání minulosti a budoucnosti neshodovaly s chápáním výzkumníků jeho tvorby.

Při povrchním pohledu poéma navazuje na dějovou linii „Domku v Kolomně“, která končí záhadným zmizením Mavruši měnící svůj vzhled, přišedší na směnu „kuchařce Fekle, dobré stařeně, co dávno ztratila čich i sluch“. Ale pokud jsou Fekla i Mavruša obrazy ateistických ideologií biblické koncepce, střídajících se v Rusku a vnímaných běžným vědomím davově-„elitární“ společnosti jako křesťanství a marxismus, pak Jevgenij je obraz nositelů celkové koncepce. Z toho, Jevgenijův příběh je historií utváření a likvidace nejstarší a „nejkulturnější“ mafie, která kdy existovala na Zemi. Podle našeho názoru, příčina mimořádného a v mnohém nevědomého zájmu o poému se skrývá v tom, že tento proces ještě neskončil a generace žijící na konci 20. století je bezděčným svědkem jeho zakončení.

Rusko, soběstačná regionální civilizace, nevědomky posledních tisíc let stojí proti expanzi ateistické (ve své podstatě) biblické koncepce, jíž padl Západ ve svém historickém a kulturním rozvoji za oběť. Dvacáté století je kulminací této konfrontace: jde v něm o složitý informační proces sebeurčení a likvidace nejstarší a „nejkulturnější“ mafie, ukázavší světu svoji skutečnou tvář ve dvou sociálních kataklyzmatech, otřásajících na začátku a na konci století ruskou společností. Popisu tohoto složitého procesu, objevujícího se na úrovni druhé smyslové roviny jako dvě revoluce (začátkem století – říjen 1917 a na jeho konci – srpen 1991), jsou posvěceny dle našeho názoru obě části této tajemné poémy.

I Egypťané byli ve své době spravedliví a lidumilní.

Kozma Prutkov

PŘEDMLUVA

V roce 1994 vyšla v Petrohradu nákladem 2000 výtisků nevelká kniha pod názvem „Nepublikovaný Puškin“, ve které se pojednává o prvním vydání úplného a nejvěrnějšího textu znamenité poémy „Měděný jezdec“. Jak uvádějí členové redakční skupiny, na základě dříve neznámých dokumentů se jim podařilo najít jedinečný smysl záhadné básně. Přitom jsou přesvědčeni, že „Všechny četné pokusy interpretovat význam básně se dělí na dvě základní skupiny. První z nich je založena na vysvětlení přímých, ničím nezakrytých informací textu poémy. Druhá skupina bere v úvahu možnou přítomnost skrytých prvků smyslu v textu, znesnadňující její celkové pochopení. Badatelům první skupiny je „vše jasné“. Představitelům skupiny druhé se „Měděný jezdec“ jeví „záhadným“. 

Autoři současné práce se počítají k představitelům druhé skupiny a navrhují systém dekódování obrazů básně, na jejichž základě lze pochopit  integritu celého literárního dědictví Puškina. Mimořádnou roli v tomto systému zaujímá téma starověkého Egypta.

Nejprve se na něj básník zaměřil v průběhu práce nad „Kleopatrou“ na podzim r. 1824, během pobytu ve vyhnanství v Michajlovském a také na podzim, ale už r. 1835. Tak se egyptské téma stalo  originálním orámováním 11-ti letého tvůrčího cyklu, ve kterém vznikla mnohá známá díla („Boris Godunov“, „Domek v Kolomně“, „Pověsti Bělkina“, Malé tragédie“, „Měděný jezdec“, „Piková dáma“), ale také některé méně známé věci, zanechávající, přesto, jedinečnou stopu na druhé smyslové rovině všech Puškinových děl. Zvláštní místo mezi nimi zaujímá „Odpověď anonymu“:

О, кто бы ни был ты, чье ласковое пенье              

Приветствует мое к блаженству возрожденье,

Чья скрытая рука мне крепко руку жмет,            

Указывая путь и посох подает;                            

О, кто бы ни был ты: старик ли вдохновенный,           

Иль юности моей товарищ отдаленный,              

Иль отрок, музами таинственно храним,             

Иль пола кроткого стыдливый херувим, —                       

Благодарю тебя душою умиленной.                                   

Вниманья слабого предмет уединенный,               

К доброжелательству досель я не привык —           

И странен мне его приветливый язык.                  

Смешон, участия кто требует у света!              

Холодная толпа взирает на поэта,                       

Как на заезжего фигляра: если он             

Глубоко выразит сердечный, тяжкий стон,                       

И выстраданный стих, пронзительно-унылый,           

Ударит по сердцам с неведомою силой, —                       

Она в ладони бьет и хвалит, иль порой                

Неблагосклонною кивает головой.                        

Постигнет ли певца внезапное волненье,              

Утрата скорбная, изгнанье, заточенье, —            

«Тем лучше, — говорят любители искусств, —           

Тем лучше! наберет он новых дум и чувств           

И нам их передаст». Но счастие поэта               

Меж ними не найдет сердечного привета,                       

Когда боязненно безмолвствует оно...                      

Ó, nech si, kto si, koho láskavé spievanie

Víta moje k blaženosti znovuzrodenie

Koho skrytá ruka tú moju mocne stíska,

Ukazujúc cestu a barlu pod druhú vtíska;

Ó, nech si, kto si: starec a či osvietený,

Alebo mladosti mojej priateľ oddialený,

A či otrok múzami tajomne ochránený,

Vari kraja mierneho cnostný cherubín

Vďačím ti dušou dojatím.

Vnímanie jemného, predmetom nečastým,

Dopraprajnosť dosiaľ pre mňa je nezvyk

A cudzí mi jej prívetivý jazyk.

Smiešny, komu žiada sa uznania sveta!

Chladný dav civí na poéta,

Sťa na padlého figliara: ak on

Hlboko vyjadrí, srdečný, ťažký ston,

A vytrpený verš, prenikavo clivý,

Udrie do sŕdc z nepoznanej sily, -

Ona do dlaní bije a chváli, či s dobou

Nepriaznivou kýve hlavou.

Ak zasiahnu pevca náhle nepokoje,

Újma žalostná, vyhnanstvo, väzenie -

„Tým lepšie, - vravia milovníci umenia, -

Tým lepšie! naberie nových dúm a vnímania

I nám ich predá“. No šťastie poéta

Medzi nimi nenájde srdečného prijatia.

Keď ustráchane mlčí bieda..

Anonym – Ivan Alexandrovič Guljanov (1789 – 1841), znamenitý egyptolog, člen Ruské akademie; v souvislosti s Puškinovou svatbou mu poslal, aniž se podepsal, uvítací báseň, vyjadřující přesvědčení, že rodinné štěstí poslouží básníkovi jako zdroj nových tvůrčích inspirací. A věděl Puškin, kdo byl I.A. Guljanov? Věděl. „Odpověď anonymu“ napsal během věhlasného Boldinského podzimu 26. září 1830, tj. chronologicky někde mezi zakončením „Slečny selky“ (20. září 1830) a začátkem „Domku v Kolomně“ (9. října 1830). Puškina informoval o Guljanovovi o rok dříve v dopise psaném francouzsky P. J. Čaadajev:

„Má nejhorlivější touha, můj příteli, je vidět Vás zasvěceného do tajemství historie. Není v duchovním světě smutnější podívané, než génius, nerozumějící své době a svému poslání. Když vidíš člověka, který má vládnout nad umy, sklánějícího se před míněním davu, cítíš, že se sám zastavuješ na cestě. Ptáš se sám sebe: proč člověk, který mi má ukazovat cestu, překáží mi v cestě vpřed? Opravdu, to se se mnou děje pokaždé, když o Vás přemýšlím, a přemýšlím o Vás tak často, že už jsem tím unavený. Dejte mi možnost, prosím Vás, jít v před. Pokud se Vám nedostává trpělivosti sledovat všechno, co se na světě děje, ponořte se do sebe a ve svém vnitřním světě najděte světlo, které se jistě ukrývá ve všech duších, jako je Vaše. Jsem přesvědčen, že můžete přinést nekonečný užitek nešťastnému Rusku, které sešlo z cesty. Nezpronevěřte se svému předurčení, můj příteli.

Od určité doby ruské (autory) čtou všude; je Vám známo, že byl přesunut p. Bulgarin a umístěn k p. de Jouy; a o Vás je řeč v každém vydání Přehledu; v jedné tlusté knize se uctivě vzpomíná jméno mého přítele Guljanova, taktéž slavný Klaproth mu uděluje egyptský věnec; mně, skutečně, zdá se,  že rozhoupal základy pyramid. Představte si, jaké slávy Vy můžete dosáhnout. Proste nebe, a ono odpoví.“

Proč Čaadajev, přesvědčený liberál a „západnik“, upřímně přesvědčený, že pochopil svou dobu a je zasvěcen do jejího tajemství, si stěžuje na to, že mu Puškin „brání jít vpřed“? Zjevně proto, že sám není schopen rozlišit, kde je na cestě k pravdě „vzadu“ a kde „vpředu“. Neplyne-li odsud jeho pohled na Rusko, jako „nešťastné a sešlé z cesty“? A tento člověk dává rady básníkovi, který napsal „Borise Godunova“ a pozvedl se v něm do chápání osobité cesty svébytnosti Ruské civilizace.

Je to náhoda, že Puškin začal tvořit „Borise Godunova“ krátce po prvním obratu ke staroegyptskému tématu, tj. v prosinci 1824? Ne, není to náhoda!

„Již v letech 1824 – 25, v samotě svého Michajlovského, básník, inspirovaný příběhem římského spisovatele Aurelia Victora o Kleopatře, prodávající své noci, načrtnul báseň na toto téma a, jak je vidět z jeho nahrubo popsaných sešitů, několikrát se k ní vracel, tu  měníce její jednotlivé části, tu přecházeje k novému rozměru básně. Myšlenka na Kleopatru ho neopustila mezi „Napodobeninou Koránu“,  hrubými návrhy „Cikánů“ a „Godunova“,  mezi pestrými slokami „Oněginovými“… Ale báseň i tak zůstala neopracovaná a nedokončená během celých deseti let. Vzpomněl si na ni teprve v r. 1835 a usmyslil si, že ji vsune do rámce příslušného příběhu.“[6]

To je vnější strana egyptského tématu, postřehnutá (jak je zřejmé z výše uvedeného úryvku) ještě začátkem 20. století. Její významová stránka, stojící nepovšimnutá všemi vykladači Puškinova odkazu, se odhaluje  jen při pozorném srovnání následujících částí textů „Kleopatry“ a „Egyptských nocí“:

Rukou posvätnou blahoslavení,

z urny žreby ťahajú v poradí,

a prvý Archelaos, druh Pompea smelý,

v bojoch doráňaný, pochodmi ošedelý.

Ohrdnutie chladné nezniesol od ženy

A hrdo vystúpil drsný syn od vojny,

Na výzvu osudných posledných slastí,

Ako vždy odvetil na volanie slávne

k boju strastí. 

Krytón za ním, Krytón, pohodlný

mudrc,

V ychovaný pod nebom Argolidy,

Od liet mladých ctiteľ a pevec

Hostín vášní kasty a rozkoší Kypridy.

Posledný mena éram nepredalý.

„Kleopatra“, r. 1824

Blahoslavený žrecami,

Teraz z urny osudu

Pred strnulými hosťami

Vychádzajú žreby poradu.

I prvý – Flávius, vojak smelý,

V družinách rímských zšedivelý;

Zniesť nemohol on od ženy

Povyšného prehliadania

On prijal výzvu opojenia,

Ako prijímal vo dni bojov

On výzvy zúrivého šarvátenia.

Za ním Krytón, mladý mudrc,

Zroden v hájoch Epikura,

Krytón, ctiteľ a pevec,

Charitiek, Kypridy i Amora.

Drahý srdcu i očiam,

Ako kvet večný, práve vstalý,

Posledný mena éram

Nepredalý.

„Egyptské noci“, r. 1835

Klíč k tajemství jména třetího uchazeče na poslední „egyptskou  noc“ s Kleopatrou lze obdržet až po odpovědi na otázku: proč se Puškin po uplynutí 11 let rozhodl změnit jméno Archelaje, Pompeiova společníka, na Flavia. Ale ke zvládnutí tohoto klíče je třeba uskutečnit nevelký exkurz  ke „skutkům dávných časů“.

Skutečná Kleopatra, Kleopatra VII. Filopátor, se narodila r. 69 př. n.l. a byla třetí dcerou egyptského faraona Ptolemaia XII. Auleta.  Ukončila svůj život v r. 30 př.n.l., když jí bylo 39 let. Roku 48 př.n.l. měla skutečně milostný poměr, ale ne s Archelajem ani s Pompeiem Velikým, ale s jeho starším synem, Gneiem Pompeiem, který přijel do Alexandrie, jako vojenská posila pro svého otce, válčícího s Júliem Caesarem. Za rok (r. 48 př.n.l.) uřízli Pompeiovi Velikému hlavu, nikoliv za „egyptskou noc“ s Kleopatrou, ale na pokyn Potheina, dvorního eunucha a hlavního poradce Ptolemaia XIII, Kleopatřina bratra, který tehdy vedl boj se svou mocichtivou sestrou o následnictví Ptolemaia XII.

Historicky skutečný Archelaos, syrský princ, druhý muž Bereniky (IV. Egyptské – pozn. přek.), starší sestry Kleopatry VII. Oba (Berenika i Archelaos) byli popraveni  r. 58 př.n.l. po neúspěšném pokusu sesadit z egypského trůnu Ptolemaia XII. Auleta.

Dynastie císařů Fláviovců (Vespasianus, Titus, Domitianus) vládla Římu v letech 69 – 96 n.l. Ale i nejstarší z nich spatřil světlo světa až v r. 9 n.l., to je přes 39 let po Kleopatřině smrti. Jinými slovy, pokud se Archelaos a Pompeios ve skutečném životě potkávali s Kleopatrou a opravdu přišli o hlavy (i když za jiných okolností, než se čtenáři dočetli v „Kleopatře“), to ani jeden z Fláviovců, i kdyby sebevíc chtěl, se nemohl účastnit událostí, převyprávěných básníkem podle příběhu, napsaného údajně římským spisovatelem Aureliem Victorem.

Ale pak vyvstává otázka: proč Puškin v r. 1824 používá v „Kleopatře“ jedny hodnověrné historické postavy (Archelaos, Pompeios), ale za 11 let v „Egyptských nocích“ přivádí další (Flavius), které se  za jakýchkoliv podmínek nemohly objevit v reálné historii s Kleopatrou?

Je možné samozřejmě připustit, že Puškin popletl Pompeia s Flaviem. Ale kdo je skutečně obeznámen se systémem vzdělávání ve šlechtických rodinách té doby a se systémem výuky historie v lyceu, ten ví, že Thúkydida, Plútarcha a Livia studenti lycea četli v originále, stejně tak měli řečtinu a latinu jako povinné předměty. Navíc, na rozdíl od našich současníků, historii starověkého světa (minimálně Egypta, Řecka a Říma) znali mnohem lépe, než „Dějiny Státu Ruského/ История Государства Российского“, které teprve tvořil N. M. Karamzin.

Kdo dobře zná Puškinovy rukopisy, ten musí potvrdit, že básník vždy přísně dodržoval chronologii a pokud se mu Pompeius a Flavius objevili v jednom tématu, svázaném s Egyptem, znamená to, že pro to byly vážné důvody. Řešení, podle našeho názoru, je v tom, že v reálné historii tyto dvě osobnosti spojuje nejedna okolnost. Oba ozbrojenou silou připojovali starověkou Judeu k Římskému imperiu a oba, brutálně potlačivše povstání v Jeruzalémě, přispěli k rozptýlení židů po světě. Pompeius však konal v 70-tých letech před naším letopočtem, a Flavius v 70-tých letech našeho letopočtu. V tomto období, trvající téměř jeden a půl století, se v masovém  vědomí mnohonárodnostní Římské říše udály vážné světonázorové přeměny, které budou definovat charakter rozvoje celé západní civilizace v nastávajících dvou tisících letech. Hlavně v tomto těžkém období, téměř sektářský monoteismus, objevivší se neznámo odkud v polytheistickém světě židů, se díky jednomu proroku Východu stal majetkem civilizací starověkého světa. Jak se to mohlo stát? Jaký je mechanismus vzniku náboženských systémů? Je historie řetězem nahodilých událostí nebo existuje nějaká, člověkem dosud nedoceněná, zákonitost utváření globálního historického procesu?

Všechny tyto otázky nemohly neznepokojovat „nejchytřejšího muže Ruska“[7] a v té či oné formě je možné najít odpovědi v jeho dílech. Byla-li by touha hledat. Ale za tímto účelem je třeba se zbavit vnuceného oficiálního puškinovského pohledu na Puškina jako na člověka lehkomyslného a bezstarostného, neschopného opustit při pohledu na historii hranice představivosti své doby. Možná, protože předpokládal takový přístup ke svým pracem, básník (spíše nevědomě[8]) vybudoval zvláštní systém ochrany jejich obsahové stránky, jejíž zpřístupnění určuje míra chápání čtenáře. Tak se stalo, že všichni čtou, ale i přečíst nemohou. Kdo žije obyčejně, ten vždy najde navenek obyčejný příběh, ale nepronikne do smyslové podstaty díla. Kdo hledá vyšší poznání, kdo se snaží proniknout za závoj obyčejného pohledu, musí na začátku vyhledat klíče ke každému dílu. Jeden z nich sám básník nazval klíčem „kastalským“[9]

V nejobecnější podobě „klíče“ k obsahové stránce druhé smyslové roviny „Měděného jezdce“ vypadají následovně (viz tabulka níže).

Seznámivše se s zde předloženými „klíči“ k jinotaji „Měděného jezdce“, jakýkoliv čtenář, schopný bez podjatosti přistoupit k nevědomým zákazům ve svém vnitřním světě  s ohledem na posouzení uvedené tematiky, se může v míře svého chápání obecného chodu věcí a sám pokusit odhalit jak druhou, tak i třetí smyslovou rovinu poémy. Je možné nabídnout i jinou tematiku a jí odpovídající klíče k jinotaji. Ale v jakékoliv variantě rozšifrování druhé smyslové roviny se musí dodržet základní kritérium: celostnost celého smyslu odkrývajícího se obsahu jinotaje.

PRVNÍ ČÁST

I nejposlednější ubožák, za jiných podmínek, je schopen být největším boháčem.

Kozma Prutkov

Kapitola 1. Co se skrývá ve jméně?

„Část první“ začíná popisem stavu ruské společnosti v právním centru řízení ruské civilizace na začátku dvacátého století.

Над омраченным Петроградом                              Nad potemnělým Petrohradem

Дышал ноябрь осенним хладом.                           Dýchal listopad podzimním chladem

O existenci a zvláštní roli tehdejšího vněprávního centra civilizace, Moskvy, se mluví v Úvodu:

И перед младшею столицей                                   A před mladším hlavním městem

Померкла старая Москва,                                       Vybledla stará Moskva,

Как перед новою царицей                                     Jako před novou carevnou

Порфироносная вдова.                                           Do purpuru oděná vdova.

V Puškinově době byl mladším hlavním městem Sankt-Peterburg. Název Petrohrad (Petrograd) nesl v krátkém období deseti let od začátku První světové války do doby, kdy byl přejmenován na Leningrad po smrti „vůdce světového proletariátu“. Poukázání na listopad hovoří o tom, že autorovo chápání času se poněkud lišilo od chápání těch, kteří se zabývali studiem jeho díla. Je známo, že ozbrojené povstání, v jehož důsledku byla svržena zednářská Prozatímní vláda, bylo v říjnu, ale oslavy během celých 73 let po Velké říjnové socialistické revoluci v souladu s reformou kalendáře probíhaly 7. listopadu. Ale obzvláště pozoruhodné je to, že důvodem k napsání „Měděného jezdce“ byla nejsilnější povodeň v celé historii Petrohradu, ke které došlo 7. listopadu 1824: téměř rok před vystoupením Děkabristů na Senátním náměstí a 93 let před „proletářskou revolucí“, která z důvodů, vypadnuvších z pozornosti historiků, zvítězila v rolnické zemi. Je to náhodná shoda dat? Nebo je taková náhoda dosud ještě nepoznaná statistická zákonitost, nevnímaná jako předurčenost?

Pokud postavíme otázku o celostnosti informace zeširoka, pak může být zformulována přibližně takto: jsou mezi sebou provázány procesy biosférní a sociální úrovně? A pokud jsou provázány, pak jak? Kde je příčina a kde následek?

Ohledně této otázky se v základním traktátu „hermetistů“ - „Smaragdových deskách“ říká následující: všechny procesy makro a mikrosvěta mají oscilační charakter, jsou vzájemně provázány a vzájemně vloženy. A ještě: co je nahoře, to je i dole.  Jinými slovy, pokud spojení i existuje, pak se musí projevovat přes hodnoty frekvencí, amplitud a plných period vzájemně vložených periodických procesů, ztotožňovaných v kultuře současné technokratické civilizace s nějakou mírou, vnímanou vědomím jako astronomický čas.

Jak hluboko byl Puškin zasvěcen do vědění „hermetistů“ je složitá otázka. Intuice, básníkův Dar Shora, je hlubší zasvěcení; přináší nám někdy přes staletí básnickým slovem významovou stránku informací o těch jevech, jejichž smysl jím byl přijat intuitivně, možná i ve vnělexikálních obrazech. Tím samým jakoby básník ukazoval na to, že skutečný význam celého obsahu básně bude odhalen generacemi žijícími „novým způsobem“ a řídícími se novou logikou sociálního chování.

Плеская шумною волной                                       Pleskajíc bouřlivou vlnou                             

В края своей ограды стройной,                             až na kraj své ohrady pevné,

Нева металась как больной                                    Něva se zmítala jak nemocná

В своей постеле беспокойной.                              Ve svém korytě neklidném

Obraz řeky Něvy v básni ukazuje na dav a čas. V puškinském systému obrazů dav, který nedospěl do národa, zpravidla vystupuje v obrazu koně (viz naše rozšifrování druhé smyslové roviny „Ruslana a Ludmily“). V druhé části vidíme, že neexistuje rozpor ani v samotném systému, ani v našem pojetí:

И тяжело Нева дышала,                                          A těžce Něva dýchala,

Как с битвы прибежавший конь.                          Jak z bitvy přiběhnuvší kůň.

Co se týká ztotožnění času s obrazem řeky, bylo to na začátku 19. století poměrně běžné.

Река времен в своем стремленьи                           Řeka času ve své touze

Уносит все дела людей                                           Odnáší všechny lidské skutky

И топит в пропасти забвенья                                 A potápí v propasti zapomnění

Народы, царства и царей.                                      Národy, království i krále.

(“На тленность” Г. Державин. 1816 г.)                  („Na pomíjivost“  G. Děržavin, 1816)

Státnost Ruska, na rozdíl od libovolného státu Východu i Západu, svými hranicemi obepíná jednu z regionálních civilizací planety a proto v sobě nese „zvláštní článek“ — funkci řízení civilizace jako celku. Z toho pramení Tutčevovo vyjádření o nepochopení „západniky“ a Západem schopnosti stálé obrody Ruské státnosti pokaždé v efektivnějších formách řízení:

Умом Россию не понять                                         Rozumem Rusko nepochopit

Аршином общим не измерить,                              Aršinem v podstatě nezměřit,

У ней особенная стать                                            Má zvláštní pozici

В Россию можно только верить.                           V Rusko lze jen věřit.

Monarchie, jako forma vládnutí, téměř do konce 19. století se všemi svými vládními instituty  navenek vypadala jako „dobře rostlá ohrada“ pro všechny národy, žijící v civilizaci Rusko. Více než sto národů, patřících  ke všem v té době existujícím vyznáním, žilo bez vnitřních národnostních a náboženských konfliků, udržujíce si svá kulturní specifika. Nicméně civilizace, rusky svébytnost, žije a rozvíjí se podle svých vnitřních zákonů, lišících se od zákonů rozvoje státu, a proto i sám „dobře rostlý plot“ státních řídících  institutů se dříve či později stává překážkou v rozvoji společenského života civilizace. Pochopení tohoto se v  kolektivním vědomí ruského národa odráží v pořekadle: „Cizí ústa nejsou vrata, nezavřeš je.“

Neschopnost rozpoznat krizi nesouladu řídících funkcí státu ( = systému řízení) potřebám rozvoje civilizace vytváří u některých politiků pocity onemocnění společnosti, toužící po změnách, a tehdy se objevují formulace vyjadřující revoluční situace typu: „Ti nahoře nejsou schopni řídit po novu, a ti dole nechtějí žít po staru.“

Уж было поздно и темно;                                       Už bylo pozdě a tma;

Сердито бился дождь в окно,                                Zlostně bojoval déšť s oknem,

И ветер дул печально воя.                                      I vítr dul kvílel zarmouceně.

В то время из гостей домой                                               A tehdy z návštěvy domů

Пришел Евгений молодой...                                  Přišel mladý Jevgenij…

Tak se před námi poprvé objevuje ústřední postava poémy. Několik teček na konci druhé věty ukazuje na nějakou charakteristiku jeho jména, za kterou leží tajemství, skryté originálním systémem zamlčení. Ale hlavně tento systém „přecházení mlčením“ ponouká čtenářovu mysl, aby hledala odpovědi na hádanky, umístěné básníkem na úrovni druhé smyslové řady, i včetně vztahu k obrazu Jevgenie.

 Мы будем нашего героя                                         Budeme našeho hrdinu

 Звать этим именем.                                                            Nazývat tímto jménem.

(„Budeme nazývat“ znamená, že Jevgenij nemusí být jeho skutečné jméno)

„Budeme nazývat“, tj. jméno Jevgenij je jen prst, ukazující na nějaký jev, na který chtěl obrátit čtenářovu pozornost Puškin, ne však samotný jev.

V různých dobách za ním viděli to samého básníka, nacházejícího se v konfliktu „se světem“, to Děkabristy, pronásledované despotickým carem. Ale nikdo neobrátil pozornost na fakt, že autor se distancuje od své tvorby používaje opět stejný systém zamlčení.

                                           Оно                                                                   Ono

Звучит приятно; с ним давно                                 Zní příjemně; s ním dávno

Мое перо к тому же дружно.                                 Je navíc mé pero kamarád.

Se jménem „Jevgenij“ se přátelí Puškinovo pero, ale to ještě neznamená, že se s ním přátelí i on sám. Opravdu, s tímto jménem jsou svázány mnohá básníkova díla, ale klíč k odhalení jeho významové stránky je v samotném jméně. V překladu ze starořečtiny do ruštiny: „jev“ – dobrý, „genos“ – rod, to znamená doslovně „dobrého rodu“, „požehnaného rodu“. Termín „eugenika“ označující vědu, učící a rozpracovávající metody změny lidské rasy v potřebném (komu?) směru, byl poprvé představen příbuzným Charlese Darwina Angličanem Francisem Galtonem r. 1869 v jeho práci „Dědičnost vloh, její zákony a důsledky“.

Přirozeně, projektanti základů „nové“ vědy předpokládali zlepšení lidské rasy směrem k vlastnostem, které oni považovali za dobré. Ale je známo, že s dobrými úmysly vede cesta do pekel statisticky častěji, než do ráje. Proto můžeme pokládat za přirozené, že stoupenci „eugeniky“ celkem brzy prohlásili, že privilegované třídy disponují ctnostmi ve větší míře, než třídy nemajetné. Nicméně reálný život svědčí o opaku: fyzická i intelektuální degradace se objevuje statisticky častěji v „elitních“ rodinách. Degradace takzvané řídící „elity“ je logický následek jejího bezduchého parazitismu, který je možný jen proto, že jen „elita“ vždy byla schopná předkládat společnosti monopolně vysoké ceny za produkt řídící práce. Rodiny, zaměstnané ve sféře výroby materiálních a duchovních statků, takové možnosti nikdy neměly.

Je známo, že mnohé vědy začínaly v období „Renesance“ jakoby znovu, jelikož začátek křesťanské éry (začátek našeho letopočtu) byl charakteristický především tím, že věda a náboženství se „rozešly“ ve svém chápání jediného a celostného světa. Znalosti o šlechtění speciálního plemene lidí byly známy staroegyptskému  žrečestvu dávno před „sinajským kruhochodem“, to je popsáno v Bibli, knihách Numeri, Exodus, který byl jen závěrečnou etapou sociálního experimentu globálního významu pro vytvoření zvláštního společenství mafiánského typu, proniknuvšího do všedního vědomí pod názvem „vyvolený národ“. A nyní se podíváme, jak se tajemství jména Jevgenij odrazilo v kultuře starověkého Egypta:

„Skutečně, v těle člověka je, ve všem, co žije a existuje, nezničitelný konstantní prvek, který žije věčně, protože těla udržují své formy a své orgány netlejícími. To je to, co bychom nazvali tělesnou duší. Egypťané ji nazývali Ka, tj. „génius“. Označují ho obvyklým jinotajem: Dvojník. Dvojník, jakoby druhá kopie podstaty; je to materiální tělo na pohled, duchovní ve své podstatě; je podobné lidskému tělu, ale tělesnýma očima neviditelné. Aby se materializovalo, potřebuje oporu, a to není nic jiného, než tělo a netrouchnivějící schránka nebo zobrazení (socha, reliéf, malba) živého těla. Pro pokračování života navzdory všem zdáním smrti je nezbytné, aby mumie nebo socha, podobné vyobrazení, přitahovalo k sobě dvojníka, jako to dělalo živé tělo, silou zákona magie: podobné přitahuje podobné[10].“

Zde se střetáváme s prvky staroegyptského neurolingvistického programování, v jehož důsledku je slovo Jev. Genius (řecké jméno) zavedeno do kolektivního nevědomí jako pojmenování dobré duše, jako kód–míra obrazu nějakého jevu skrytého před společností, vnímaného všemi jako židovstvo. Znachaři starověkého Egypta byli velkými mistry jak černé, tak bíle magie a chápali: že dát přesnou míru obrazu skrytého jevu znamená přivést ho k životu. Jiná věc je, jak se to jevilo světu ve skutečnosti? Na tuto otázku odpovídá věta, která se stala téměř již okřídlenou (možná proto, že vyletěla náhodou z úst našeho „Černomora“ - narážka na V. Černomyrdina – pozn. přek.): „Chtěli jsme to udělat nejlépe a dopadlo to jako vždycky.“ To je svérázné ohodnocení činnosti dávných „eugeniků“.

Na konci druhého tisíciletí nové éry se míra kvality řízení dávných „eugeniků“ celkově hodnotí katastrofickým průběhem vývoje celé západo-biblické civilizace, k jejímuž řízení ne bez jejich účasti byli přivedeni současní „jev.géniové“.  A následkem toho je: vedoucích je hodně, ale pro společnost nezbytní pracovníci, gramotní v otázkách řízení, nejsou.

Puškin se v básni snažil slovem co možná nejpřesněji ukázat na ty jevy společenského života, které stabilně existují nejednu generaci a jejichž pochopení bude podle jeho představ vykazovat rozhodující vliv na další směr vývoje globálního historického procesu.

O rozptylu židovstva, navždy „mladé“ mafiózní komunity, je v „První části“ řečeno dohromady dvěma rými:

В то время из гостей домой                                               A tehdy z návštěvy domů

Пришел Евгений молодой...                                  Přišel mladý Jevgenij…

Z návštěvy domů se vrací, ne přichází, a Puškin na to ukáže přímo v druhé části básně, když bude jinotajem hovořit o skutečném domu nejstarší „mafiánské společnosti“

Прошла неделя, месяц — он                                  Uplynul týden, měsíc – on

К себе домой не возвращался.                               Stále se k sobě domů nevracel.

Domů přicházejí ti, kteří jsou stále na návštěvě. Podle Slovníku V.I. Dála, Přicházející a příchozí: příchozí dokud, cizí, cizí; přistěhovalec, cizinec v cizí zemi – přišlý člověk, tulák, cizozemec, cizorodec.

Prošlo několik tisícíletí a současní znachaři uznali za možné říct o tom přímo:

„Základní židovskou ctností je „vstát a jít“, to není usedlý národ, nehledě na značný majetek. Je nutné pochopit, že takovými tuláky je neudělal antisemitismus okolního usazeného obyvatelstva, ale jejich vlastní neklidná podstata….  Nejméně ze všeho židé náleží k takzvané kultuře….  Žid i na vrcholu kultury, i na sociálních vrcholech zůstává „provokatérem“. Sféra židovstva není kultura, ale genius, neboť, jak řekl Sartre, genius, to není dar, ale cesta, zvolená za zoufalých okolností…. A v Sarterově „Bytí a nicotě“ se objevuje výklad: diasporická (tj. rozesetá mezi jinými národy: pozn.autora) existence jako charakteristika člověka, samotného lidského projektu. Hrdina existenciální filozofie se ukazuje, tímto způsobem, židem, existencionalismus se opět stává židovským učením…. Nelze říci, že každý žid je geniální, ale v každém géniovi je něco židovského…. Ale „absolutnost“ židovstva, gen geniálnosti, jemu příznačný, ho dělá, z druhé strany, „noční můrou národů“. To jsou slova Martina Bubera…. Žid v diaspoře je záhada a tajemství lidstva. V historii je jen jedna záhada, a ta záhada je žid. Židovstvo nelze redukovat k „nacionální otázce“ nebo antisemitismu.“

Nejedná se o primitivní úvahy antisemity, ale o výňatek z knihy „Portrét žida“, která vyšla  r. 1996 v USA a je napsaná populárním  politickým komentátorem rádia „Svoboda“, dusícího se (jak je slyšet z jeho hovoru) rusofobií Borise Paramonova. Kniha získala podporu v sionistických kruzích a citovaní Sartre, Buber a mnozí další autoři jsou uznávanými autoritami židovstva.

Souhlasíme-li s tvrzením B. Paramonova, že v „historii bylo vždy jen jedno tajemství, a to tajemství je žid“, pak bychom měli souhlasit s tím, že A.S. Puškin si nemohl takové záhady nevšimnout.

Mnozí Puškinovi současníci potvrzují básníkův mimořádný zájem o nejnovější objevy egyptologů:

„Ta podstata Jevgeniova obrazu je pro Puškina mimořádně důležitá, a básník ji považuje za historickou. Aby to mohl čtenář pochopit, obrací se pro pomoc k nejnovějšímu Champollionovu[11] objevu, ukazujícího na přítomnost speciální třídy znaků ve staroegyptském písemnictví, které byly determinanty, tedy identifikátory obsahu slov. Takové determinanty existovali pro označení rostlin, stromů, mužů, žen, abstraktních pojmů atd. Jako determinanta historičnosti vybral Puškin jméno nejznámějšího, a k tomu tehdy i oficiálního historiografa, Karamzina.“[12]

Skutečně, Karamzinovo jméno je v básni zmíněno:

Хотя в минувши времена                                         I když v minulosti                             

Оно, быть может, и блистало                                              Ono, může být, i zářilo

И под пером Карамзина                                           I pod perem Karamzina

В родных преданьях прозвучало;                            V rodných legendách zaznívalo;

Ale v jakém kontextu je třeba vnímat Jevgenijovo jméno v „Historii Říše Ruské“, tento problém musí čtenář rozhodnout sám dle míry svého chápání globálního historického procesu, místa v něm Ruska, a zvláště role v tom všem židovstva. Zvláštní role židovstva vypadá podle kapitoly 7 „Dějin Říše Ruské“ (Vladimír Monomach, pokřtěný Vasiliem 1113 – 1125) takto:

„Příčinou kyjevské vzpoury byla, podle všeho, židovská lichva: je pravděpodobné, že využívali tehdejšího nedostatku peněz a trápili dlužníky nepřiměřenými úroky.“

Historik, N.I. Kostomarov (1817 – 1885), následník N.M. Karamzina v koncepci výkladu historie, popisuje tyto události 11. století mnohem podrobněji:

«Theodosius (máme na mysli Ctihodného Theodosia Pečorského) se surově chová  k jinověrcům: „Žijte mírně… s nepřáteli, ale jen se svými nepřáteli, a nikoliv s nepřáteli Božími;… ale Boží nepřátelé jsou židé, kacíři, držitelé křivé víry...“

Nejvíce ze všech nenáviděl Theodosius židy, a jeho životopisec říká, že chodil židy kárat, obtěžoval je, nazýval je nespravedlnými a odpadlíky a chtěl být od nich zabit za Krista. (Skonal 2. května 1074)» „Vláda domu sv. Vladimíra“, Moskva. Vojenské vydavatelství, 1993, kap. „Ctihodný Theodesius Pečerský“, str. 32.

„V roce 1113 zemřel Svjatopolk II. Izjaslavič, a Kyjevané se sešli na lidovém shromáždění, vybrali Vladimíra Monomacha za svého knížete; nespokojeni s vydíráním svého mírumilovného knížete, zaútočili na dům jeho oblíbence Puťaty a vydrancovali židy, které podporoval Svjatopolk během období, kdy vládl a svěřoval jim výběr daní[13]…. Za Monomacha… bylo omezeno svévolné vybírání řezu (procent), které za Svjatopolka bylo velmi zneužíváno a způsobilo po smrti tohoto knížete pronásledování židů, kteří byli lichváři. Za Vladimíra bylo ustanoveno, že lichvář může brát úrok jen třikrát, a pokud vezme třikrát, pak už ztrácí celou jistinu.“ – tamtéž, hlava „Kníže Vladimír II. Monomach“, str. 64 – 65.

Takže, jeden historik obviňuje židy z lichvářství, tj. utiskování dlužníků neúměrně vysokými úroky; jiný, odvolávaje se na Ctihodného Theodosia Pečorského, ctěného všemi křesťany, je nazývá nespravedlivými a odpadlíky. Podívejme se, nakolik tato obvinění odpovídají pravdě, nebo zda jsou výplodem emocionálního vnímání historické faktologie bez pochopení podmíněnosti příčin a následků.

„Nedávej na úrok bratru svému (v kontextu – soukmenovci, tj. židu) ani stříbro, ani chleba, ani cokoliv jiného, co lze dát na úrok; cizinci (tj. nežidu) na úrok dávej, aby hospodin bůh tvůj (tj. ďábel, pokud se podívat na podstatu doporučení z hlediska svědomí) ti žehnal ve všem, co děláš rukama svýma na zemi, do které jdeš, abys jí vládl (to poslední se netýká jen starověku a země zaslíbené starověkým  židům, Palestiny, která byla uchvácena vojenskou silou, protože je to vzato nejen z jednoho svitku, nalezeného při vykopávkách, ale i z nejvydávanější knihy současnosti, propagované všemi církvemi i částí „inteligence“ jako věčná pravdu, daná údajně Shora)“ Deuteronomium, 23:19,20. „A budeš vládnout nad mnohými národy, a oni nad tebou vládnout nebudou“ Deuteronomium, 28:12

„Tehdy synové cizinců (tj. následující pokolení nežidů, jejichž předkové vlezli do cíleně nesplatitelných dluhů k plemeni lichvářů – jedinověrců) budou stavět stěny tvé (jako nyní mnohé rodiny arabů-Palestinců závisí svým životem na možnosti dojíždění za prací do Izraele) a jejich králové ti budou sloužit; neb v hněvu svém jsem tě porazil, ale ve své dobrotě k tobě budu milostiv. A budou otevřeny brány tvé, nebudou se zavírat ani dnem, ani nocí, aby ti mohly být přinášeny poklady národů a přivádění jejich králové. Neboť národy a království, kterým se nezachce to sloužit, zhynou, a takové národy budou skutečně zničeny“ Izaiáš, 60:10-12.

Křesťanské církve trvají na svátosti této zrůdnosti, a kánon Nového zákona, prošedší cenzurou a úpravami ještě před Nikajským koncilem (325 n.l.), ji ve jménu Krista prohlašuje do skonání světa: „Nemyslete si, že Já jsem přišel narušit zákon nebp proroky. Nenarušit jsem přišel Já, ale naplnit. Vpravdě pravím vám:  dokud neskončí nebe a země, ani jedna nota nebo jedno písmeno nebude vytrženo ze zákona, dokud se vše nenaplní“, Matouš, 5:17,18.

Fakticky, výše citovaný text „svatého písma“ je dlouhodobá strategie porobení všech národů přes lichvu prostřednictvím přišedšího „věčně nuzného žida“. F. Petrarca myšlenku „nuzného žida“ zformuloval extrémně krátce: „Nenasytný je chudý vždy.“ V básni se s epitetonem „nuzný“ ve vztahu k Jevgenii potkáme ještě vícekrát.

Pokud při hodnocení událostí, které se odehrály v Kyjevě v 11. století, vycházet z uvedené doktríny „Deuteronomium–Izajáš“, a ne z emocionální percepce historiků, znamená to přiznat, že židé-lichváři, jednající přísně podle biblických zákonů, byli většími zákoníky, než je obviňující Ctihodný Theodosius Pečorský. Chápali „křtitelé Rusi“, že s „křestem“, nesli Rusům nejen navenek krásné rituály a společensko-lidské hodnoty, ale také způsobili rozšíření biblické koncepce ekonomického zotročení celého národa? Odpověď na tuto otázku lze nalézt v případě potřeby u N.M. Karamzina:

„Starověký kronikář náš (myšleno Nestor – pozn. aut.) vypráví, že nejen křesťanští kazatelé, ale i mohamedáni, spolu s židy, žijící v zemi kazaňské nebo v Tavridě, posílali do Kyjeva moudré zákoníky, aby naklonili Vladimíra k přijetí víry jejich a jak velký kníže naslouchal jejich učení. Pravděpodobná  událost: sousední národy si mohli přát, aby vládce, již slavný vítězstvími v Evropě a Asii, následoval s nimi jednoho boha, a Vladimír mohl také, uviděv nakonec, jako jeho babička, omyly pohanství, hledat pravdu v různých vírách.

První poslové byli od volžských a kamských Bulharů. Na východních a jižních březích Kaspického moře již dávno vládla mohamedánská víra, utvrzovaná šťastnými zbraněmi Arabů: Bulhaři ji přijali a chtěli informovat Vladimíra. Popis Mohamedova ráje a kvetoucích gurij dráždil představu požitkářského knížete; ale obřízka mu připadala jako nenávistný obřad a zákaz pití vína jako bezohledné pravidlo. Víno, řekl, je pro Rusy zábava; nemůžeme bez něj být: poslové německých katolíků mu říkali o velikosti neviditelného Všemohoucího a ubohosti model. Kníže jim odpověděl: Vraťte se zpět; otcové naši nepřijali víru od papeže. Vyslyšev židy, zeptal se, kde je jejich otčina? „V Jeruzalémě, odpovídali kazatelé: ale bůh nás ve svém hněvu rozehnal do cizích zemí.“  A vy, bohem trestaní máte drzost učit jiné? řekl Vladimír: nechceme, jako vy, přijít o svou vlast. Konečně, bezejmenný filozof, poslaný Řeky, opovrhnuv v několika slovech jinými vírami, seznámil Vladimíra s celým obsahem Bible, Starého a Nového zákona: historii stvoření, ráje, hříchu, prvních lidí, potopy, vyvoleného národa, spasení, křesťanství, sedmi Koncilech a na závěr mu ukázal obraz Posledního soudu s vyobrazením spravedlivých, jdoucích do ráje, a hříšníků, odsouzených k věčným mukám. Zasažen touto podívanou Vladimír vzdechl a řekl: „Blaho ctnostným a utrpení zlým!“ Pokřti se, odpověděl filizof, a budeš v ráji prvním.“

Toto převyprávění Nestorových letopisů N.M. Karamzin zakončil pozoruhodným vysvětlením:

„Náš kronikář tušil, jakým způsobem kazatelé věr byli nuceni mluvit s Vladimírem; ale pokud řecký filozof byl hoden toho jména, pak nebylo těžké přesvědčit rozumného jazyčníka (tj. pohana) ve veliké převaze křesťanského zákona.“[14]

Vidíme tedy, že „pod perem Karamzina v rodných tradicích zaznělo“ opravdu mnoho zajímavého ve vztahu k tomu historickému jevu, na který Puškin ukázal jménem Jevgenij. Z „Historie Státu Ruského“ také vyplývá, že k volbě věroučení[15] pro svůj národ Vladimír přistoupil nikoliv jako konceptuálně samostatný státník, ale jako „agent vlivu“, umně zpracovaný filozofem na návštěvě, představitelem okultní věrchušky globálního znacharstva, který ve svém převyprávění Starého a Nového zákona sotva zasvětil knížete do tajemství námi výše uvedené doktríny „Deutoronomium – Izajáš“. Je pochopitelné, že Vladimír ani Korán, ani Bibli nečetl; ale i kdyby je chtěl prostudovat samostatně, takovou možnost prostě neměl: v 10. století ještě nebyly ruské překlady ani Bible, ani Koránu.  V kronikách není ani svědectví o tom, že budoucí „apoštolům rovný“ se pokoušel zasadit o studium jazyků a překlady těchto knih do ruštiny.

Postupně se vybrané společnosti (řídící „elitě“) a domácím  „vlivovým agentům“ ve spojení s „bezejmennými filozofy“ podařilo metodami „kulturní spolupráce“ potlačit negativní reakci mluvy (kolektivního nevědomí) na projevy parazitické agrese lichvářského židovského génia v ekonomickém životě:

Но ныне светом и молвой                                      Ale nyní smetánkou a mluvou

Оно забыто.                                                             Je to zapomenuto

Tehdy se židovstvo, následující svůj starý kočovný instinkt a „trest boží“, o kterém Vladimírovi říkal židovský emisar, energicky rozšířilo na obrovské území Ruska a, nehledě na snahu vládců zastavit jeho expanzi přes zavedení hranic osidlování (črty osedlosti), začátkem 19. století napevno usadilo ve všech vládních institucí Ruska. Proto je v básni:

Наш герой                                                                Náš hrdina

Живет в Коломне. Где-то служит,                         Žije v Kolomně. Někde slouží,

Дичится знатных и не тужит                                 Straní se urozených a neteskní

Ни о почиющей родне,                                           Ani po slavných předcích,

Ни о забытой старине.                                            Ani po dávné minulosti.

Dva poslední řádky ukazují na neřešitelný rozpor západní historické vědy ve vztahu k hlavnímu nástroji expanze biblické koncepce: z jedné strany, její neustálé pokusy přesvědčit světové společenství o zvláštních, vynikajících vlastnostech židovstva jako národa, a za druhé, její neschopnost odlišit tento „národ“ podle jeho hlavních příznaků od mafie. Jinými slovy, jakoukoliv definici národa by věda nepřijala, vždy vznikne neřešitelné dilema: buď všechny národy, kromě židů, jsou národy (ale tehdy zůstává otázka, kým jsou židé?), nebo jediným národem na světě jsou židé (ale potom všechny ostatní národy přestanou být národy).

Neméně obtížné je pro západní vědu objasnit zvláštní, jen židovstvu vlastní „geniálnost“, která se v Rusku a jiných zemích projevuje skrz jejich převahu ve všech řídících strukturách, a zejména ve sdělovacích prostředcích a v mínkotvorných a tvůrčích profesích: herci, umělci, spisovatelé, hudebníci atd. Jestliže z úhlu pohledu západní vědy je židovstvo národ, potom vědce, objasňující „zvláštní obdařenost“ židů, lze lehce obvinit z pozic té samé vědy z rasismu; jestliže, dle názoru těchto vědců, židé národem nejsou, potom musí souhlasit s verzí: zvláštní „obdařenost“ židů je projevem jejich (mafiózní) semknutosti.

Společné u židovstva a libovolné mafie:

— mají rozvinutý systém rozlišování „svůj – cizí“. První způsob sebeobrany zloděje, páchajícího loupež v davu, je křičet ze všech sil: chyťte zloděje! Žid je připravven obvinit z nacionalismu přestavitele jakékoliv národnosti, aby zamaskoval jediný reálně ve světě existující agresivní nacionalismus – sionismus, maskující se pod internacionalismus. Není náhoda, že v libovolné zemi je žid internacionalistou, a u sebe v Izraeli je extrémním nacionalistou;

— rozptýlení mezi lidmi, vyhýbání se produktivní těžké práci, i když navenek mohou být zcela respektabilními;

— banda je semknuta a není v ní boj za sociální spravedlnost, „malá ryba“ nikdy nepovstane proti „kmotrovi“ – „rabínovi“. „Nuzný žid“ je připraven bojovat za sociální spravedlnost do posledního góje mimo židovstvo a ne na úkor bohatého židovstva. „Kmotr“ příležitostně splácí krví malých ryb, v pogromech nikdy židovská velkoburžoazie a židovští bankéři netrpěli;

— v bandě se používají přezdívky. Židé zbožňují pseudonymy;

— židům je nemístné připomínat jejich „národnost“, slovy Marxe „chimérickou národnost kupce, obecně člověka peněz“. Připomínání vede k teroru: od obvinění z příslušnosti k Černosotěncům až k vraždám;

— kriminál se vysmívá pracujícím – všichni „hrdinové“ Rajkina, Žvaněckého, Altova a dalších „humoristů“ jsou góji-pracanti; ani jeden žid.

— řízení je na nižších úrovních bezstrukturní, přes peníze; vyšší úrovně mají strukturu. Analogicky i u židovstva: nižší úrovně se přes peníze dostanou na nezbytné posty v oficiálních strukturách, v případně nezbytnosti jde přerozdělení příjmů přes židovskou obec. Na vyšších úrovních je zednářská struktura. Každý jednotlivý člen nezná a nezajímá se o strukturu celé bandy. Každý jednotlivý žid se podvědomě takové informace bojí.

Nyní se stává jasnou i zvláštní Jevgenijova osamělost. V básni se to projevuje tak, že „náš hrdina“ nemá ani příbuzné, ani přátele či známé. Při pozornějším zkoumání obsahu básně se čtenářovi objeví jakoby dva vzájemně neprovázané světy: v jednom, polofantastickém, v úplné samotě žije Jevgenij, v druhém, reálném, žijí obyčejným životem všechny ostatní postavy.

Do revoluce se všichni lidé ve státní službě dělili na čtrnáct stupňů (úrovní – rangů), a vnějším charakteristickým rysem, hovořícím o přináležitosti k té či oné pozici, byl především plášť uniformy, který N.V. Gogol udělal ústřední postavou jedné ze svých povídek. Neurčitým výrazem „někde slouží“ Puškin, v souladu se systémem zamlčování existujícím v poémě, dává pochopit, že „židovský génius“, tj. druhé „JÁ“ židovstva, jeho informační podstata rozesetá ve společnosti, je přítomna všude, ve všech institutech státního řízení.

Slova libovolného puškinského textu nesou stroze definovaný informační náklad, jehož míra je určena, z jedné strany, stavem kolektivního nevědomí, vždy odpovídajícímu duchu konkrétní historické epochy, a z druhé strany, schopností individuálního vědomí vyjádřit toto kolektivní nevědomí v strohých lexikálních formách, vlastních jen informačnímu stavu dané epochy.

Slovo „знать“ (čti – znať – „znát, vědět“, ale i „aristokracie, vyšší kruhy“ – pozn. přek.) vyvolávalo ve vědomí v různých dobách různé obrazy. Pro mnohé je dodnes toto slovo znakem příslušnosti k nějaké „elitě“. Ve své podstatě je toto slovo jen prst, ukazující na určitou sociální skupinu, disponující určitou úrovní řídících znalostí, překonávající ostatní vrstvy společnosti. Ale poněvadž v puškinské epoše nejvyšší úrovní znalostí takového druhu disponovalo dvořanstvo (ve statistickém smyslu), nejbohatší třída té doby, v běžném chápání se slovo „знать“ (znať)  ztotožňovalo především ani ne tak s dostupem k samotným znalostem o řízení společnosti, jako s urozeností a bohatstvím, předávajícím se z pokolení na pokolení.

„Stranit se urozených“ (znati), to neznamená, že židovstvo se bojí „šlechty“, ve smyslu urozeného dvořanstva; to znamená, že se vyčleňuje (ovšem nevědomky) podle příslušnosti k představitelům jiných vědomostí o řízení, které jsou nedostupné řídící třídě Ruské říše, ale které s plným vědomím vyjádřil jeden z Rotschildů, když v odpovědi na nepodařený kompliment: „Vy jste král židů“  odpověděl: „Ne, já jsem žid králů!“. „Král“ je v obvyklém chápání představitel vyšší šlechty (v Puškinově době také vůdce šlechty, ale ne újezdní, jako Kisa Vorobjaninov, ale celostátní) a proto Rotschildova odpověď může být zařazena do kategorie „straní se znati“.

Skutečnými předky židů jsou obyčejní semitští kočovníci, početné kmeny, jichž se na konci druhého tisíciletí před naším letopočem spousta potulovala v pohraničních oblastech rozsáhlé staroegyptské civilizace. „Jev.genij“ se pro ně netrápí ne proto, že nechce, ale protože o nich opravdu nemůže vědět, neboť minulost a daleké příbuzenstvo, z jehož středu byl vydělen staroegyptskými eugeniky (ve smyslu uměle vytvořen) tento zvláštní kmen  „ani ve světě živý, ani přízrak mrtvý[16]“ upadly již opravdu dávno v zapomnění. Ale to o nich, ztrativších schopnost k rozlišení dobra a zla, a proto stále „ohlušených hlukem vnitřní úzkosti“, je řečeno v Koránu, súře 45:31. A když bylo řečeno: „Vždyť Aláhův slib – pravda a hodina – není v něm pochybnosti,“ - řekli jste: NEVÍME, co je to hodina, MY JEN PŘEMÝŠLÍME NAD RŮZNÝMI MYŠLENKAMI, NEJSME SI NIČÍM JISTI.“ 32. A ukazovaly se jim ohavnosti toho, co vytvářeli, a postihlo je to, čemu se vysmívali.

Hlava 2: Vlnobití různých úvah

И так домой пришед, Евгений                              A tak přišel domů, Jevgenij

Стряхнул шинель, разделся, лег.                            setřásl kabát, svlékl se, lehl,

Но долго он заснуть не мог                                               ale dlouho usnout nemohl,

В волненьи разных размышлений.                                   ve vlnobití různých úvah.

Kudy přichází do libovolného národního domu židovstvo, se v poémě neříká, jako se přímo nemluví ani o tom, že slovem „Jevgenij“ se musí čtenáři vybavit obraz sociálního jevu tak zvláštního, že obyčejnému vědomí lze jeho míru jedním slovem těžko vyjádřit. A proto (čehož si nikdo nevšímá), místo všem známého úvodního slova „итак“ (tak tedy, tedy, takže, čili – pozn. přek.) z kánonických textů básně, v originálním textu vidíme rozdělené „и так“ (a tak – pozn. přek), aby u čtenáře určité epochy, v souladu s principem doplňkové informace, dle míry toho, jak v kolektivním nevědomí dozrál obraz tohoto jevu, jako by sama sebou vznikla i otázka, básníkem nevyřčená: „A jak?“ -  Jak nejstarší mafie proniká do libovolné národní společnosti?

Protože se na konci 20. století nakupilo dost informací o židovstvu, aby se o něm v kolektivním nevědomí zformovala ucelená představa, je důležité pochopit objektivní, a ne deklarovanou, mravnost této zvláštní společnosti, která se projevuje nejen v jejím chování, ale i v myšlenkách.

О чем же думал он? о том,                                     O čem přemýšlel? O tom,

Что был он беден, что трудом                                že byl chudý, že prací

Он должен был себе доставить                             si musel zajistit                      

И независимость и честь,                                       jak nezávislost, tak čest,

Что мог бы Бог ему прибавить                              že Bůh by mu mohl přidat

Ума и денег.                                                             Rozumu i peněz,

V tomto krátkém, ale obsažném, Jevgenijově vnitřním monologu je vyjádřena sociálně protiřečivá logika chování jak jednoho samostatně vzatého žida, tak i židovstva jako celku. Samozřejmě, každý žid chápe, že jen prací si může „zajistit jak nezávislost, tak čest“, ale v reálném životě se židovstvo jako celek (myšleno statisticky) vyhýbá výrobní sféře, svázané s fyzickou prací, a upřednostňuje práci v řídící sféře a jiných oblastech informační činnosti, a také v principu imitaci společensky prospěšné činnosti podle principu: co by nedělat, jen nepracovat. Ale činnost podobného druhu potřebuje určité znalosti a proto ne každý, obdařený od Boha rozumem, je schopný efektivní práce, zvláště v řídící sféře. A toto chápaje, Jevgenij prosí Boha o přídavek „rozumu a peněz“, protože židé mají pořekadlo: „Jen by bylo zdraví a peníze, ostatní si koupím.“ Skutečně, za peníze je možné koupit vše, kromě… vědění. Je možné koupit, zvláště dnes, i diplom-vývěsku, ujišťující veřejnost o přítomnosti znalostí v určité sféře činnosti u „předkladatele“, ale koupit samotné znalosti je nemožné.

Znalosti (vědění) je jediná věc na světě, která se neprodává, nekupuje a nevyvlastňuje, ani na příkaz vládce, ale k nimž je od Boha dán přístup, morálně-mravně podmíněný. Proto si lze znalosti osvojit jen skutečnou prací, ale při tom výsledky jejich realizace budou vždy svázány se typem psychiky člověka. Proto, znalosti jsou jen přídavkem (nadstavbou) k typu stroje psychiky.

Jevgenijova mravnost (nedeklarovaná, ale objektivní) se odkrývá v druhé části jeho „různých úvah“, a, jak vidíme, jejich projevy zde vstupují do opozice s úvahami o pravém předurčení práce a rozumu:

Что ведь есть                                                            Co jsou zač

Такие праздные счастливцы,                                 Ti prázdní šťastlivci,

Ума недальнего ленивцы,                                      Rozumu mdlého lenivci,

Которым жизнь куда легка!                                               Kterým je život poněkud lehký!

Ve výsledku je před námi sociální typ, dokonce  ne s rozdvojeným[17], ale s „roz(s)trojeným“ myšlením: chápe, že prostředky k čestné prosperitě se musí v životě získávat poctivou prací, ale zároveň prosí Boha o peníze, tj. není proti tomu přežívat (užívat si?) „zdarma“ a celkově závidí povalečům a lidem „rozumu mdlého“. Jinými slovy, ve „vlnobití různých úvah“ židovského génia problikávají zjevné příznaky schizofrenie. A o tom, že ji Puškin rozeznal v kolektivním nevědomí židovstva dlouho před tím, než se projevila v individuálním vědomí jednoho samostatně vzatého žida, nás obeznamuje časopis „Petrohradský express/ Петербург экспресс“ č. 10(11), r. 1995, ve kterém ne nejchudší a ne nejnadanější židovský herec Michail Bojarskij na první straně přímo říká: „ Kéž bych byl chytřejší a bohatší…“ Přídomek „nuzný“ nedostal Jevgenij od Puškina náhodně: na začátku století byla v Rusku velmi populární bajka I. A. Krylova „Nuzný boháč/ Бедный Богач“. Uvádíme ji zde celou, protože zmíněná bajka, její osobité vyjádření v kolektivním nevědomí současnosti, je problém, který se Puškin na úrovni druhé smyslové roviny snažil v básni osvětlit.

“Ну стоит ли богатым быть,                                „Nu, má-li cenu bohatým být,

Чтоб вкусно никогда ни съесть, ни спить             ale nikdy se dobře nenajíst, nenapít

И только деньги лишь копить?                               a pouze peníze jen hromadit?

Да и на что? Умрем, ведь все оставим.                A na co? Umřeme, vždyť všechno zanecháme.

Мы только лишь себя и мучим, и бесславим.                    Pouze se jen mučíme, a zostouzíme.

Нет, если б мне далось богатство на удел,                      Ne, pokud bych bohatství měl v úděl,

Не только бы рубля, я б тысяч не жалел,              nejen rubl, tisíců bych nelitoval,

Чтоб жить роскошно, пышно,                               abych žil luxusně, honosně,

И о моих пирах далеко б было слышно;                  O mých hostinách by daleko bylo slyšet;

Я даже делал бы добро другим.                             A  ještě bych druhým dělal dobro.

А богачей скупых на муку жизнь похожа”, —       A život skoupých boháčů se mukám podobá“, -

Так рассуждал Бедняк с собой самим,                   Tak přemýšlel Nuzák sám se sebou,

В лачужке низменной, на голой лавке лежа.                      v přízemní chatičce, leže na holé pryčně,

Как вдруг к нему сквозь щелочку пролез,                když najednou k němu trhlinou proklouzl,

Кто говорит — колдун, кто говорит — что бес; někdo říká, že čaroděj, někdo, že démon;

Последнее едва ли не вернее —                               to druhé je přesnější,

Из дела будет то виднее;                                       z toho, co se stane to bude jasnější;

Предстал, и начал так: “Ты хочешь быть богат,            Objevil se, a takto začal: “Chceš být bohatý,

Я слышал для чего; служить я другу рад.              slyšel jsem proč; posloužím příteli rád.

Вот кошелек тебе: червонец в нем, не боле;                      tady máš měšec, je v něm desetirubl, ne víc;

Но вынешь лишь один, уж там готов другой.       vyndáš jen jeden, a už tam bude další.

Итак, приятель мой,                                                           Takže, příteli můj,       

Разбогатеть теперь в твоей лишь воле.               zbohatnout je teď jen Tvá vůle.

Возьми ж — и из него без счету вынимай,             Vezmi ho tedy a bez počítání si ber,

Доколе будешь ты доволен;                                    dokud budeš potřebovat;

Но только знай:                                                       Ale věz jen:

Истратить одного червонца ты не волен,                        Nesmíš utratit desetirubl ani jeden,   

Пока в реку не бросишь кошелька”.                                    Dokud měšec nehodíš do řeky“.

Сказал — с кошельком оставил Бедняка.               Řekl a nechal Nuzáka s měšcem samotného. 

Бедняк от радости едва не помешался;                 Nuzák se málem pomátl radostí,

Но лишь опомнился, за кошелек принялся,              Ale jen se vzpamatoval, vzal si měšec do parády,

И что ж? — Чуть верится ему, что то не сон:    a co? – Věřit se mu nechtělo, že to nebyl sen:

Едва червонец вынет он,                                         Ledva vyndal desetirubl,

Уж в кошельке другой червонец шевелится.                      už v měšci zacinkal další.

“Ах, пусть лишь до утра мне счастие продлится!”        „Ach, nechť mé štěstí trvá do rána!“

Бедняк мой говорит. —                                           Nuzák náš si říká:

Червонцев я себе повытаскаю груду,                                 „Nasypu si hromadu desetirublů,                  

Так завтра же богат я буду —                               a zítra budu bohatý,

И заживу как сибарит”.                                         a  začnu žít, jako požitkář“.

Однако ж поутру он думает другое.                                 Leč ráno přemýšlí jinak.

“То правда, — говорит, — теперь я стал богат; „Pravda je“, říká, „teď jsem bohatý;

Так кто ж добру не рад!                                         také, kdo blaho nemá rád!

И почему бы мне не быть богаче вдвое?                A proč bych neměl být dvakrát tak bohatý?

Неужто лень                                                            Jakápak lenost, jen

Над кошельком еще провесть хоть день !              nad měšcem strávit alespoň den!

Вот на дом у меня, на экипаж, на дачу;                 Zde na můj dům, na služebnictvo, na daču;

Но если накупить могу я деревень,                         nu, budu-li nakupovat, mohu vesnice,

Не глупо ли, когда случай к тому утрачу?             byl bych hloupý, kdybych šanci promeškal?

Так удержу чудесный кошелек;                               Tak udržím kouzelný měšec;

Уж так и быть, еще я поговею                              budiž tak, ještě využiji

Один денек;                                                               jeden malý den;

А, впрочем, ведь пожить всегда успею”.              A, mimochodem, vždyť prožít všechno stihnu.“

Но что ж? Проходит день, неделя, месяц, год — Uplyne den, týden, měsíc, rok a

Бедняк мой потерял давно в червонцах счет;                   nuzák můj ztrazil o mincích přehled;

Меж тем он скудно ест, и скудно пьет;               mezi tím skromě jí, a skromě pije;

Но чуть лишь день, а он опять за ту ж работу.  ale sotva uplyne den, je zase v práci.

День кончится, и, по его расчету,                           Den končí, a, podle jeho propočtů,

Ему всегда чего-нибудь не достает.                                  stále mu něco chybí.

Лишь кошелек нести сберется,                               Sotva chce měšec odnést,

То сердце у него сожмется;                                               srdce se mu svírá;

Придет к реке, — воротится опять.                                 přijde k řece, zas se vrací.

“Как можно, — говорит, — от кошелька отстать,        Jak je možné, říká, měšec nechat na pokoji,

Когда мне золото рекою само льется?”                když mi zlato řekou samo přitéká?“

И наконец, Бедняк мой поседел,                              A nakonec, Nuzák můj zešedivěl,

 Бедняк мой похудел;                                                           nuzák můj pohubnul;

Как золото его, Бедняк мой пожелтел                  Jako jeho zlato, Nuzák můj zežloutl.

Уж и о пышности он боле не смекает;                  Už ani po okázalosti nepátrá;

Он стал и слаб, и хил; здоровье и покой,               zeslábl, a je křehký; zdraví a klid,

Утратил все; но все дрожащею рукой                  přišel o všechno, ale stále třesoucí se rukou

Из кошелька червонцы он таскает.                                    z měšce desetiruble tahá.

Таскал, таскал... и чем же кончил он?                    Stále tahal a tahal…  a jak skončil?

На лавке, где своим богатством любовался                     Na pryčně, kde svým bohatstvím se kochal,

На той же лавке он скончался,                               na té samé pryčně také skončil,

Досчитывая свой девятый миллион.                                  dopočítávaje svůj devátý milión.

Během znamenitého Boldinského podzimu r. 1830, básník věnoval tématu zvláštní pozornost ve „Skoupém rytíři / Скупом рыцаре“.

Ale vrátíme se k nuzákovým úvahám z „Měděného jezdce“

Что вряд еще через два года                                   Že těžko i za dva roky

Он чин получит; что река                                      hodnost získá; že řeka

Все прибывала, что погода                                    stále stoupala, že počasí

Не унималась; что едва ль                                      se nelepšilo; že těžko

Мостов не сымут, что конечно                              mosty nestáhnou, a Paraše

Параше будет очень жаль...                                    bude jistě velmi smutno...

Nejdříve se v básni objevuje obraz národa, známý z „Domku v Kolomně“ pod jménem Paraša:

Параша, так звалась красотка наша,                     Paraša, tak se jmenovala naše kráska,

Умела мыть и гладить, шить и плесть;                  Uměla prát a žehlit, šít a plést;

Всем домом правила одна Параша                                   Celým domem vládla jen Paraša

Поручено ей было счеты весть,                             Bylo jí svěřeno účty vést,

При ней варилась гречневая каша                        Za ní se vařila pohanková kaše

(Сей важный труд ей помогала несть                   (Tuto vážnou práci s ní nesla

Стряпуха Фекла, добрая старуха,                          Kuchařka Fekla, dobrá stařena,

Давно лишенная чутья и слуха).                           Co dávno ztratila čich i sluch).

Očividně, proto Jevgenij i:

...... разнежился сердечно                                       ...... rozněžnil se srdečně

И размечтался как поэт.                                          A rozesnil se jako básník.

První pokus Jevgeniových pánů uklidnit s jeho pomocí ruské národy záměnou křesťanské ideologie (kuchařka Fekla) za ideologii marxistickou (kuchařka Mavra), neskončil úspěchem. O tom, že přezdívkou židovského génia Marxe byl Mavr, ví téměř každý, kdo se zajímal o historii marxismu. Ale ten, kdo se seriózně zabýval křesťanskou historií, také ví, že nejbližší souputnicí (bývalého šéfa bezpečnostních služeb Sanhedrinu, jednoho z jeho mladých a perspektivních spolupracovníků) žida Saula, zázračně se přeměnícího v křesťanského apoštola Pavla, byla žena přinášející oběť celibátu jménem Fekla. Takže puškinovský pseudonym pro křesťanství (taktéž svérázný prst, ukazující na určité kvality státní ideologie monarchistického Ruska počátku 19. století) se objevil v textu „Domku v Kolomně“ ne náhodou. My jsme se tak, díky jeho systému obrazů týkajících se celostného světa věcí a jevů, stali svědky jím předpovězeného (již v r. 1830) střídání podob marxistických činovníků, lehce překročivších věčnou vdovu – vládu (v daném případě sovětskou) – a najednou se měnících na demokraty:

Пред зеркальцем Параши, чинно сидя,                Před Parašiným zrcátkem, důstojně sedíc,

Кухарка брилась. Что с моей вдовой?                  Kuchařka se holí. Co s mojí vdovou?

“Ах, ах!” и шленулась. Её увидя,                          „Ach, ach!“ a svalila se. Uviděv ji,

Та второпях, с намыленной щекой,                      Ta ve spěchu, s namydlenou tváří                            

Через старуху (вдовью честь обидя)                      Přes stařenu (urážejíc vdovy čest)

Прыгнула в сени, прямо на крыльцо                    Skočila do síně, přímo na zápraží

Да ну бежать, закрыв себе лицо.                           Nu a běží, zakrývajíc si tvář.

To je kulminující, 50. oktáva „Domku v Kolomně“, na kterou Puškin dvakrát soustředil čtenářovu pozornost: vytvořil ji ze sedmi řádků (všechny ostatní oktávy básně mají řádků osm) a vybavil jí vlastnoruční ilustrací, obsahově doplňující text. Smysl obrazného doplňku: dát budoucímu čtenáři, nelenivému a zvědavému, tu informaci, kterou v Puškinově době ještě nebylo možné vyjádřit slovy. Jinými slovy, řeč je o vnělexikálních formách jednotlivých uměleckých obrazů, které vznikají v podvědomí na úrovni dohadů.

Skutečná Jevgeniova tvář je v „Domku v Kolomně“ pro „smetánku a mluvu“ zatím ještě zakrytá „Parašiným zrcátkem“, televizním vysíláním, které také Puškin předpověděl dlouho před jeho objevením se, v roli věna zlého génia.

Věnem jí bylo dáno

Было зеркальце одно;                                                          Bylo jedno zrcátko;

Свойство зеркальце имело:                                     Zrcátko mělo vlastnost::                                

Говорить оно умело.                                                Umělo mluvit.

С ним одним она была                                                         Jen s ním jedním ona byla

Добродушна, весела,                                                           Dobrosrdečná, veselá,

С ним приветливо шутила                                       S ním přívětivě žertovala

И, красуясь говорила:                                                          A, šňořiv se, hovořila:

«Свет мой, зеркальце! Скажи                                              „Zrcátko, světlo mé! Řekni

Да всю правду доложи:                                            a oznam celou pravdu:

Я ль на свете всех милее,                                        Jsem-li na světě nejmilejší,                

Всех прекрасней и белее?»                                      bělostná a ze všech nejkrásnějí?“

И ей зеркальце в ответ:                                            A zrcátko jí odpovídá:

«Ты, конечно, спору нет;                                          „Ty, ovšem, sporu není;

Ты, царица, всех милее,                                           Ty, carevno, jsi ze všech nejmilejší,

Всех румяней и белее».                                           nejspanilejší  a nejbělejší“.

И царица хохотать,                                                   A carevna se chechtá,

И плечами пожимать,                                                          a rameny krčí,

И подмигивать глазами,                                           a očima pomrkává

И прищелкивать перстами,                                      a prsty louská,

И вертеться, подбочась,                                          a nakrucuje se, ruce v bok,

Гордо в зеркальце глядясь.                                      nafoukaně do zrcátka hledí.

Je možné stručněji a věcněji popsat vzájemný vztah židovstva se současným televizním vysíláním, než to udělal Puškin v „Pohádce o mrtvé carevně a sedmi bohatýrech“?

Doposud židovský génius infomuje světovou společnost a jako dosud nemohou „Parašina zrcátka“ sdělit všechny pravdy, jelikož jsou prvotně, stejně jako všechny další masové sdělovací prostředky, majetkem „dívčiny“, která, zamilovaná do svého odrazu v „Parašině zrcátku“, dokonce, i když se „otřáslo celé hlavní město“, se stále jako dříve lehkomyslně a bezstarostně chechtá, jako Šamachaňská carevna:

Хи-хи хи да ха-ха-ха!                                              Chi-chi chi da cha-cha-chu!
Не боится знать греха.                                            Nebojí se znát hříchu.

(Сказка о золотом петушке)                                               (Pohádka o zlatém kohoutkovi)

Hlava 3. Postavím si sobě…

Pokračujíce linii „Domku v Kolomně“, v „Měděném jezdci“ Puškin, pouze svým vlastním systémem obrazů, popsal první pokus židovstva „uklidnit Parašu“:

“Жениться? что ж? зачем же нет?                          Mít svatbu? Cože? A proč ne?

И в самом деле? Я устрою                                     A ve skutečnosti? Postavím

Себе смиренный уголок                                         si klidný koutek

И в нем Парашу успокою.                                      A  v něm Parašu uklidním.

To je originální text. A tak vypadá text všem známý, kánonický, přítomný ve všech předrevolučních a sovětských publikacích:

“Жениться? Мне? зачем же нет?                            Mít svatbu? Já? A proč ne?

Оно и тяжело, конечно;                                          A to je těžké, ovšem;

Но что ж, я молод и здоров;                                   Nu, což, jsem mlád a zdráv;

Трудиться день и ночь готов;                                 Pracovat dnem a nocí připraven;

Уж кое-как себе устрою                                          Tak nějak si postavím

Приют смиренный и простой                               Útočiště klidné a prosté

И в нем Парашу успокою.                                      A v něm Parašu uklidním.

Je potřeba být velmi vnímavý ke všem detailům puškinovského textu, včetně interpunkcí, aby se čtenáři otevřela druhá, a zejména třetí smyslová rovina. Čtyři postupně stojící otazníky v originálním textu, konkrétně poslední (A ve skutečnosti?), nesou určitý smyslový náklad. Aby se svázalo manželskými pouty s ruským národem, bylo pro židovstvo skutečně nezbytné stát se národem, tj. odmítnout nároky na zvláštní místo ve všech formách řídící činnosti, neboť všechny národy Ruska a, ruský především, vztah typu „postavím si (sobě)“ nikdy nepřijmou, stejně jako nepřijmou biblickou logiku sociálního chování, která je nejjasněji a nejotevřeněji vysvětlena ve druhé hlavě „Knihy Kazatel“[18]:

„Učinil jsem velká díla: postavil si domy, zasadil si vinohrady, vybudoval si sady a hájky, a vysadil v nich všelijaké plodící stromy… získal jsem sluhy a služky, a měl jsem i spolubydlící; také hovězího i malého skotu jsem měl více, než všichni přede mnou v Jeruzalémě; nahromadil jsem si stříbro a zlato a poklady od králů a z provincií; přivezl jsem SI pěvce a pěvkyně a rozkoše synů lidských, různé hudební nástroje. A JÁ jsem se stal velkým a bohatším než všichni, co byli přede mnou v Jeruzalémě; a má moudrost byla se mnou. Mohl jsem mít všechno, co jsem si přál, neodepřel jsem srdci jakékoliv veselí, protože srdce mé se radovalo ze všech mých prací, a to byl můj podíl ze vší mé práce. A JÁ jsem se podíval na všechna má díla, která vybudovaly ruce mé, a na práci, se kterou jsem se JÁ dřel, dělaje jí: a hle, všechno je marnost a trápení ducha, a není z nich nic užitečného pod slunce,“ (Verše 4 – 11).

Dále pokračuje sténání o vztahu moudrosti a hlouposti, které se odráží ve „vlnobití různých úvah“ Jevgeniových, ale, na rozdíl od jeho neschopnosti odpovědět sobě samému, co vlastně chce, Kazatel (Ecclesiastus) přivádí pevný závěr nesourodým úvahám o cílech židovstva jako celku:

„… Zjistil jsem, že všechny postihuje jeden osud. A v srdci jsem si řekl: „i mně postihuje stejný osud jako hlupáka: proč jsem tak zmoudřel?“ A řekl jsem si v srdci svém, že to je marnost; proto, že moudrého nebudou vzpomínat věčně, stejně jako hlupáka; v příštích dnech bude všechno zapomenuto, ale běda! Moudrý umírá stejně jako hloupý. A zanevřel jsem na život, protože zprotivily se mi činnosti, které se dělají  pod sluncem;  neboť je to všechno marnost a trápení ducha! A začal jsem nenávidět celou svou práci, kterou jsem se dřel pod sluncem, protože jsem nucen ji zanechat člověku, který příjde po mě.

A kdo ví: bude moudrý nebo hloupý? A bude spravovat celou mou práci, kterou jsem se dřel a stal se moudrým pod sluncem… I změnil jsem se, abych vštípil srdci svému zřeknout se vší práce, kterou jsem se dřel pod sluncem: protože jiný člověk se hodně dře, se znalostmi a úspěchem, a musí předat vše člověku, který na tom nedře, jako by to byl jeho úděl. A to je marnost a velké zlo!“ (verše 14 – 21).

Kapitola končí ortelem biblické davově-„elitární“ koncepci, potvrzením její hříšnosti a omezenosti, které jsou jen důsledkem její vnitřní protiřečivosti:

„Neboť člověku, který je dobrý před tváří Jeho, On dává moudrost, vědění a radost; a hříšníku dává starost sbírat a střádat, aby poté odevzdat dobrému před tvář Boží. A to je marnost a trápení ducha!“

Logická protiřečivost „Písma svatého“, která není zřejmá z útržkovitého čtení fragmentů biblických textů, ničí celistvost lidského vnímání světa, způsobuje rozpolcenost mysli a formování kaleidoskopického idiotismu, jako nyní dominantního vnímání světa ve společnosti.

V těch dobách byl „král v Jeruzalémě“ vrcholem davově-„elitární“ části pyramidy v rámci biblické koncepce; výše bylo je jen nadžidovské znacharstvo, ale to není viditelné ani pro „apoštolům rovného“ Vladimíra, který vybral věroučení ruskému národu na doporučení periferie tohoto znacharstva, ani pro Kazatele. A shrneme-li výsledky nářků Kazatele a Jevgenijovy „různé úvahy“, vyjde najevo, že bezstarostným vykořisťováním cizí práce ve prospěch svých vášní došlo k tomu, že člověk začal nenávidět svůj život. Od tohoto momentu není člověkem, ale něco neurčitého, dostávající v „Měděném jezdci“ jméno „ni to, ni ono, ani ve světě živý, ani přízrak mrtvý“. A ačkoliv Kazatel sám vyrostl na práci předků, předat plody své práce potomkům je pro něj „marnost a velké zlo“. Od té doby se nikoliv přízrak komunismu, ale zlo starozákonního parazitismu šíří po světě. A toto zlo postavilo Západní civilizaci, žijící v úlitbách rozmarům současných Kazatelů a židovských géniů, na hranici zkázy.

Freud se mýlí. Celá Euroamerická civilizace, a především celá její „elita“, netrpí „Oidipovým komplexem“ vytvořeným a vnuceným jim samotným Freudem, ale „komplexem Kazatele“, podporovaným v nich Biblí.

Biblické téma je v „Měděném jezdci“ prezentováno nezvykle silně, a tomu mnozí vykladači tajemné poémy věnovali nejednou pozornost (viz např. práce I. V. Nemirovského „Biblické téma v Měděném jezdci“).  Ale s ohledem na fakt, že všichni sami žili a tvořili v mezích davově-„elitární“ koncepce, nebyli schopni povznést se nad biblickou kulturu a tudíž nebyli schopni za Jevgenijovým jménem spatřit samotný fenomén židovstva, pochopit jeho „zvláštní“ místo v globálním historickém procesu a „mimořádnou“ roli ve formování a rozvoji Ruské civilizace.

Кровать, два стула, щей горшок                            Postel, dvě židle, polévky hrnec
Да сам большой...чего мне боле?                          Velký k tomu… co chtít více?
Не будем прихотей мы знать.                              Vrtochy nebudeme znát.
По воскресеньям летом в поле                              Po nedělích v létě v poli
С Парашей буду я гулять;                                       s Parašou já budu chodit;
Местечко выпрошу: Параше                                  Místečko vyprosím: Paraše
Препоручу хозяйство наше                                    svěřím hospodářství naše
И воспитание ребят...                                             A výchovu dětí…
И станем жить, и так до гроба                               A začnem žít, a tak do hrobu
Рука с рукой дойдем мы оба                                  Ruku v ruce dojdem spolu    
И внуки нас похоронят...”                                      A vnuci nás pochovají…“

Так он мечтал. Но грустно было                           Tak snil. Ale smutno bylo
Ему в ту ночь...                                                        Jemu té noci...

V čem byla příčina Jevgeniova smutku? V chápání odsouzenosti židovstva, jako uměle vytvořené občiny? Na úrovni kolektivního nevědomí se židovstvo touží spojit s Parašou, tj. spojit se s rodinou národů Ruska jako plnoprávný člen. A z toho důvodu se samo musí zachránit před „dobrovolným“ mnohatisíciletým otroctvím, které mu vnutili Levité, „strážní lvi“ židovského stáda, obejitím vědomí skrz podvědomí na „sinajském pochodu“ a stát se, jako všichni, národem. A od těch dob se v kolektivním nevědomí přes „Tóru“ a „Talmud“ udržuje u židovstva syndrom „bohovyvolenosti“.

Blížící se revoluce v Rusku byla reálnou šancí projít touto cestou mezi „Skyllou“ klanové semknutosti a „Charybdou“ boží vyvolenosti, „ruku v ruce“ s Parašou, ale pro to bylo pro židovstvo nezbytné uvědomit si škodlivost všem národům nepochopitelného komplexu vlastní výjimečnosti.

Informační smrtí židovstva je v tomto smyslu přeměna židovské klanové občiny na národ. Celé období, v Puškinově představě, má zabrat tři generace (proto báseň obsahuje: a vnuci nás pochovají) od momentu začátku sebeidentifikace židovstva v říjnu 1917, kdy se masa provinčních židů nahrnula z okrajů Ruské říše a začala okupovat všechny klíčové posty nové sovětské státnosti. Přitom celá informace o původu židovstva, o roli staroegyptského žrečestva, v procesu přeměny obyčejných semitských kočovníků z otroků na úrovni vědomí do otroků na úrovni podvědomí, se důkladně skrývala periferií Amonova žrečestva až do kontrarevolučního srpnového převratu r. 1991 (nespočívá  snad v tomto ono tajemství tak vyzývavé  otevřenosti Borise Par-Amon-ova o tajemství židovstva?).

V systému staroegyptských pověr / věroučení je Amon bohem dutí větru.

«Amon byl svou podstatou od nepaměti bohem vzduchu (nebo větru), o čemž zejména svědčí jeho jméno-„pseudonym“ — Neviditelný, Skrytý, — a původně byl členem Osmera (Ogdoady) božstev- tvůrců, zosobněných existencí prvobytného chaosu, ze kterého, v souladu se žrečeským učením Chemenu [Hermopolis], vzniklo slunce, a s ním i celý svět.»[19]

Možná proto jsou v poémě větru přidávány vlastnosti bytosti téměř živé, oduševnělé. Přitom činnost větru se vždy jakoby zvyšuje přítomností deště, jehož obraz je v náboženských představách Slovanů a mnoha dalších národů spojen s projevy božských sil.

Сердито бился дождь в окно                                 Zlostně tloukl déšť do okna
И ветер дул печально воя.                                      I vítr dul kvíleje smutně.
В то время из гостей домой                                               V ten čas z návštěvy domů
Пришел Евгений молодой...                                  Přišel mladý Jevgenij…
......................................                                            ………………………
Как дождь в лицо ему хлестал,                              Jak déšť do tváře mu padal
Как ветер, буйно завывая,                                      Jak vítr, bujně skuče,
С него и шляпу вдруг сорвал.                               Náhle z něj i čapku serval.
......................................                                            …………………...........
Бедняк проснулся. Мрачно было:                          Nuzák se probudil. Bylo chmurně:
Дождь капал, ветер выл уныло.                            Déšť padal, vítr unyle vyl.

Tak se čtenáři obrazně přenáší vjem, že všechny Jevgenijovy činy, jak v první, tak v druhé části poémy, jsou doprovázeny nebo také řízeny větrem, zosobňujícím nějaké nepříjemné božstvo, s nímž je komunikace svázána s negativními emocemi. Z téhož pramene se dozvídáme, že paralelně byl bůh Amon i patronem lodníků na Nilu. Tohoto lodníka-převozníka potkáme v druhé části a tehdy si o něm povíme podrobněji.

Zatím, ukázavše na neschopnost židovského génia identifikovat své pastevce – znacharstvo kultu Amona, poukážeme jen na jeho mlhavé přání byť nějak snížit intenzitu kontroly ze strany „patrona lodníků Nilu“:

                           .... и он желал                                                          … a on si přál

Чтоб ветер выл не так уныло                                 Aby vítr nevyl tak beznadějně

И чтобы дождь в окно стучал                                A aby vítr do oken bušil

Не так сердито...                                                      Ne tak zlostně...

Dále jednou větou:

            Сонны очи                                                               Ospalé oči

Он наконец закрыл.                                                Nakonec zavřel.

Puškin rozděluje (po umlčení) nereálný (vědecky – existenciální) svět židovstva a reálný svět všech ostatních lidí. Jinými slovy, Jevgenijovi se všechny nadcházející události dějí při odpojeném vědomí, tj. ve snu. A co ve skutečnosti?

Hlava 4. „Zlé“ vlny a  „malý ostrov“

                                      И вот                                                                        I tak
Редеет мгла ненастной ночи                                  Řídne opar sychravé noci
И бледный день уж настает...                                A bledý den už nastává…
Ужасный день!                                                        Děsivý den!

Pro běžné vnímání (první smyslová rovina) je povodeň valící se na město hroznou událostí, jejíž příčinou je změna směru toku řeky Něvy pod vlivem západního větru.

                          Нева всю ночь                                                       Něva se celou noc
Рвалася к морю против бури,                                Rvala k moři proti bouři,
Не одолев их буйной дури...                                  Nepřekonavše jejich bujné vrtochy…
И спорить стало ей невмочь...                               A přít se jí bylo neúnosné…

Tři tečky na konci dvou vět dávají najevo přítomnost textu se zprávou oznamujícím doplňující informaci se zamlčením, tj. informaci druhé smyslové řady, přičemž se tato informace obsažně rozkrývá nesladěnými pády zájmena „jejich“. Poněvadž na úrovni druhé smyslové řady je řeka obrazem davu, je hrůza blížícího se dne, hrůzou před nadcházející vzporou davu, živelnou a nelítostnou. „Národ je vždy a pro všechny děsivý, když se jeho nářky slévají do v jeden celek…“, psal Puškinův současník M.M. Speranskij (1772 – 1839) ve svých „Projektech a zákonech/ Проектах и Законах“ . Ale čí „bujné vrtochy“ nemohl dav překonat? Kdo jsou ti „jejich“, na něž se básník pokouší soustředit čtenářovu pozornost? Odpověď leží na povrchu, ačkoliv není vyjádřena přímo: ve směru větru, vyprovokujícího rozvodnění Něvy, větru Západního.

Negramotná masa ruských rolníků, upřímně se snažící o harmonický život v mnohonárodnostním moři Ruska, opravdu nemohla přemoci silné (bujné) vrtochy internacionalismu prozápadní liberální inteligence. Podměna pojmů „mnohonárodnostní“ za „internacionální“ (tj. rusky - mezinárodní),  provedená ve vědomí mnohonárodnostního stáda „těsnícího se malým národem v črtách osedlosti“, zabezpečila nezbytné podmínky pro nelítostný boj všech národnostních skupin za zájmy mezinárodní klanové občiny rozeseté mezi národy Ruské říše, jejíž představitelé se lehkomyslně opíjeli výhledem na masy rozzuřené revoluční rétorikou:

По утру над её брегами                                          Po ránu nad jejími břehy
Теснился кучами народ,                                         Těsnil se shromážděný národ,
Любуясь брызгами, горами                                    Kochal se krůpějemi, horami
И пеной разъяренных вод.                                     A pěnou rozjařených vod.

Dále je dobře vidět, že výše uvedené rozkódování nesprávného skloňování přídavného jména „jejich“, jsou pravdivá. Řeč je o západních větrech (od zálivu), západním vlivu, který uvařil revoluční kotel národní nespokojenosti,  jenž se navalila na vládní instituty prohnilé monarchie, neschopné začátkem XX. století zabezpečit nezbytnou kvalitu řízení ruské civilizace.

Но силой ветров от залива                                     Ale silou větrů od zálivu
Перегражденная Нева                                            Přehrazená Něva
Обратно шла, гневна, бурлива,                              Nazpět šla, hněvivá, bouřlivá,
И затопляла острова,                                              A zaplavovala ostrovy,
Погода пуще свирепела,                                        Počasí ještě více bláznilo,
Нева вздувалась и ревела,                                      Něva se vzdouvala a burácela,
Котлом клокоча и клубясь,                                     Kotlem bublaje a stoupaje,
И вдруг, как зверь остервенясь,                             A tu, jak vzteklá bestie,
На город кинулась.                                                 Na město se vrhla.

Obraz zvůle, kdy davově-„elitární“ právo, zformované na základě biblické koncepce, se zašlapává „revoluční zákonností/legitimitou“, je prezentován obrazně a jasně. Působí to dojmem, jakoby byl Puškin skutečně svědkem projevů scén strachu liberální inteligence zabředlé v korupci, alkoholismu, rozvratu vládnoucích tříd před bestiálním vztekem davu, uvěřivšího ve své osvobození. Zvnějšku revoluční procesy vypadají vždy živelně a neřízeně, tj. jakoby jdoucí zdola, a proto to normálně vypadá, že „vlny národního hněvu“ samy vtrhají do podzemních sklepení. Nicméně, jedním neruským slovem „kanály“ básník upozorňuje čtenáře na existenci druhé smyslové řady popisovaných jevů, mající na mysli skrytý mechanismus umělé kanalizace  těchto procesů zvenčí.

                           Пред нею                                                              Před ní
Все побежало. Все вокруг                                      Vše utíkalo. Vše kolem
Вдруг опустело — волны вдруг                            Se najednou vyprázdnilo – vlny tu
Втекли в подземные подвалы,                              Natekly do podzemních sklepů,                   
К решеткам хлынули каналы,                                K mřížím plynuly kanály,
И всплыл Петрополь, как тритон,                        A Petropolis se vynořil jak triton,
По пояс в воду погружен.                                      Po pás do vody ponořen.

Triton je starověký mořský démon. V řecké mytologii je synem boha moří Poseidona a vládkyně moří Amfitríty, obývající s nimi zlatý dvorec na mořském dně. Existují legendy o závodech Tritona s Héraklem, o soubojích Tritona s Dionýsem, a o tom, že Tanagrijci za krádeže jejich skotu usekli ve spánku Tritonovi hlavu. Co chtěl Puškin říci srovnáním kamenného města Petropole s obrazem vynořivšího se tritona, je diskutabilní otázka. Nicméně, historie poříjnového Ruska již jednou názorně předvedla fungování mechanismu stětí hlav těm, kdo považovali cizí majetek za majetek vlastní. Podíváme se, co ukáže historie posrpnového Ruska. A i když pro liberální inteligenci jsou národní masy, vrhnuté do revoluční přeměny, jako předtím zlí zločinci, ohrožující „svaté právo“ soukromého vlastnictví, nicméně, Puškin slovem „jak“ se s ní jakoby rozchází v náhledu na procesy, ukázané obraznou formou, jenž se přesto staly krutou realitou o století později.

Осада! приступ! злые волны,                                Obklíčení! útok! zlé vlny,
Как воры, лезут в окна.                                          Jak zloději, lezou do oken.

Jeho chápání těchto procesů je mnohem hlubší, než u jeho současníků: rozlišuje běžnému vědomí viditelné strukturní a neviditelné bezstrukturní řízení. A o tom, že řeč je o řízených destruktivních procesech, hovoří následující věta:

                                           Челны                                                                   Čluny
С разбега стекла бьют кормой.                              S rozběhem tříští skla záděmi.

Klíčové slovo je v ní záď (корма). Ve shodě se slovníkem V. I. Dála „kormidlo“ (кормило) je volant pro řízení, „záď“( корма) (lodi) je zadní konec nebo část protilehlá přídi. Touto jednou krátkou větou je v obrazové formě podávána informace o dvou stranách jednoho a téhož revolučního procesu: z vnějšku viditelného, zdánlivě neřízeného, když se prudce mění směr pohybu státního korábu, a vnitřního, častokrát obyčejnému vědomí hluboce skrytého, systému řízení, jehož úsilí je soustřeďováno na metody vlivu na nejnižší vrstvy obyvatelstva takovým způsobem, aby ty tvořily s entuziasmem cizí dílo, jako své vlastní. Druhá strana revolučních otřesů na úrovni kolektivního nevědomí je někdy chápána jako „židovsko-zednářské spiknutí“.

Revoluce v Rusku, bez ohledu na to, vzniká-li zespodu nebo zvrchu, je především ztroskotáním obvyklých forem existence: jako bouří jsou rozneseny věky se skládající mezi hierarchické svazky-mosty na různých úrovních davově-„elitární“ pyramidy, otřásá se stará bagáž historické vědy a přestávají být významné (plují) obvyklé autority.

Лотки под мокрой пеленой,                                               Stánky pod mokrou plachtou,
Обломки хижин, бревна, кровли                          Části chýší, břevna, krovy,
Товар запасливой торговли,                                              Zboží zásoblivého obchodu,
Пожитки бледной нищеты,                                               Harampádí bledé bídy,
Грозой снесенные мосты,                                       Bouří stržené mosty,                         
Гроба с размытого кладбища                                 Rakve z podemletého hřbitova
Плывут по городу!                                                  Plují po městě!

Většina prostých lidí, zaměstnaných všedními starostmi o chléb svůj vezdejší, nebyla schopna uvidět a zorientovat se v mechanismu řízení skrytých hybných sil revolučních bouří. Nechápajíce „velkou politiku“, z důvodu nedostatku vzdělání a volného času pro správné pochopení sociálních jevů, stávají se předmětem této politiky. Je přirozené, že v jejích ničivých následcích vidí známky Božího hněvu a, tudíž, připisují vněsociální úrovni řízení sociální logiku chování, která Mu není vlastní.

Slovy M.J. Saltykova-Ščedrina, „Dokonce i mužik se nebojí vnitřní politiky, prostě proto, že jí nerozumí.  Utiskuj ho a on si o tom bude myslet, že to není „vnitřní politika“, ale jednoduše boží dopuštění, jako mor, hlad, záplavy, jen s tím rozdílem, že tentokrát to vypadá, že toto dopuštění způsobil pompadour (úředník-správce – pozn. aut).  Je potřeba, aby (mužik – pozn. aut) chápal, co je to vnitřní politika? Názory na toto téma se mohou různit; ale já, ze své strany to říkám přímo: dávejte si pozor! Protože, jakmile mužik pochopí, co je vnitřní politika, je n-i-ni, c’est fini! (hotovo)“ – „Pompadůři a pompadůrky“.

                                           Народ                                                        Národ
Зрит Божий гнев и казни ждет.                             Zří Boží hněv a čeká trest.
Увы! все гибнет: кров и пища!                              Běda! vše hyne: přístřeší i jídlo!
Где будет взять?                                                       Co si počneme?

Ale i na vrchních stupních davově-„elitární“ pyramidy (nad carem jsou v hierarchii řízení pouze okultní klany znacharů a žreců) se chápání podmíněnosti příčin a následků mnoho neliší od nižších stupňů, které „elitární šlechta“ zmiňuje jako davy. Básník překvapivě jemně a obrazně ukazuje obsahovou shodu dvou davů prostřednictvím jejich neschopnosti odlišit v kultuře obvyklý obraz Boží od Opravdového Boha, jako nadvesmírné reality.

                В тот грозный год                                                          V tom hrozném roce
Покойный Царь еще Россией                                Mrtvý Car ještě Rusí
Со славой правил. На балкон,                               Se slávou vládl. Na balkón,
Печален, смутен, вышел он                                               Nešťastný, smutný, vyšel on
И молвил: “С Божией стихией                              A mluvil: „S Božím živlem
Царям не совладать”.                                              ni Carové si neporadí.“

Předpověď panovníkovy zkázy a hrozivého roku silných otřesů základů impéria je v básni zobrazena prostřednictvím obrazu povodně v hlavním městě. Málokdo z vykladačů „Měděného jezdce“ věnoval pozornost tomu, že obraz cara hledícího „smutnýma očima“, daný v Puškinově básni, se nepodobá obrazu Petra I., ale je blíže popisu velmi pobožného, soudě dle zápisů v deníku, Mikuláše II[20]. I Státní duma, jako zákonodárný řídící orgán, poprvé vznikla v době jeho vlády.

                                   Он сел                                                                              Sedl si
И в думе скорбными очами                                               A v dumě smutnýma očima
На злое бедствие глядел.                                        Na zlou pohromu hleděl.

Existuje výraz „lidské moře“. Náměstí hlavního města, zaplněné davy demonstrantů během únorové a říjnové revoluce r. 1917, kdy dokonce i podle předpokladů francouzského velvyslance Maurice Paléologua, vyšlo do ulic okolo milionu obyvatel Petrohradu, skutečně z vrchu vypadaly, pokud ne jako moře, tak jako jezera, s přitékajícími lidskými řekami.

Стояли стогны  озерами                                         Náměstí se staly jezery
И в них широкими реками                                    a do nich širokých řekami
Вливались улицы. Дворец                                     vlévaly se ulice. Palác
Казался островом печальным.                              se zdál smutným ostrovem.

Po zničení SSSR se stalo módním udržovat v masovém vědomí mýtus o sociální harmonii mezi představiteli předrevoluční řídící „elity“ a prostým lidem. V podstatě během Puškinových časů v moři národní bídy vynikaly carské paláce a paláce šlechtických velmožů nejen jako mistrovská díla architektury, jak na ně vzpomínají naši současníci, ale především jako ostrovy vybraného luxusu, nedostupného těm, z jejichž práce a talentu vznikaly. Ale kromě daného místa, je ostrov v básni vzpomínán třikrát. Poprvé v úvodu:

В гранит оделася Нева;                                          Do granitu oblékla se Něva;
Мосты повисли над водами;                                  Mosty zavěsili nad vodami;
Темнозелеными садами                                          Temně zelenými zahradami
Её покрылись острова                                           Pokryly se její ostrovy

Podruhé na začátku popisu povodně – revoluce:

Но силой ветров от залива                                     Ale silou větrů ze zálivu
Перегражденная Нева                                            přehrazená Něva
Обратно шла, гневна, бурлива,                             vracela se, hněvivá a vzdutá,
И затопляла острова.                                             A zaplavovala ostrovy.

A potřetí v závěru:

                   Остров малый                                                                         Ostrov malý
На взморье виден. Иногда                                     na mořském pobřeží viditelný. Občas
Причалит с неводом туда                                       tady přistává s rybářskou sítí
Рыбак на ловле запоздалый                                               rybář co se zpozdil na lovu
И бедный ужин свой варит,                                              a svou chudou večeři si vaří,
Или чиновник посетит,                                          nebo sem zajede úředník
Гуляя в лодке в воскресенье,                                  na nedělní plavbě loďkou,
Пустынный остров. Не взросло                           pustý ostrov. Nevyrostlo
Там ни былинки.                                                     tam ani stéblo trávy.

Máme tu co do činění s popisem procesu rozkvětu a degradace prozápadní řídící „elity“ Ruského impéria, jako součásti davově-„elitárního“ programu biblické civilizace, ale klíč k rozšifrování je ve větě: „Palác se zdál smutným ostrovem“.

Dle slovníku V.I. Dála slovo „ostrov/остров“ pochází z „ost/ ост“ – hřeben, vrcholek podvodní hory. Taková hora, rozdělená povrchem hladiny, je přírodní obdoba davově-„elitární“ sociální pyramidy. Vrchní, viditelná (ostrov), je obrazem vládnoucí „elity“, pro kterou spodní, skrytá pod vodou „obraz davu“, jakoby neexistuje, ačkoliv na ní stojí. Základní předurčení řídících činovníků bez ohledu na typ společensko-ekonomické formace, je zvyšovat kvalitu celkového řízení. Pokud řídící činovníci této potřebě společnosti nevyhovují, společnost má právo se jich zbavit: buď revoluční cestou (jako v říjnu r. 1917, kdy došlo k zaříznutí řídící elity, jinak řečeno větou: „Něva zatopila ostrov“); nebo evoluční (což zatím pozorujeme po srpnu r. 1991), pomocí rotace kádrové základny bez výměny koncepce řízení.

Avšak, jakýkoliv pokus o zlepšení kvality řízení takovým způsobem v podmínkách, kdy dřívější koncepce řízení se historicky vyčerpala, je očividně odsouzen k nezdaru. Puškin to předvede v závěru básně, po čemž se stane zřejmé, že zvolená cesta rozvoje, bez výměny koncepce řízení, bude v Rusku neúspěšná (nevyrostlo tam ani stéblo trávy).

Tak se v obrazové formě odehrává varování: „nové“ řídící kádry, navázané na staré rodově-klanové svazy, budou krást ještě více než ti před nimi, ale úroveň řízení nemohou pozdvihnout do té doby, dokud se společnost nezbaví „Starého zákona“ (na nějž ukazují slova básně: „chatrný domek, hadry vetché, domeček vetchý) lichvářství a nepochová jeho věrného sluhu Jevgenije.

Po Říjnové bouři Rusko pět let plálo ohněm občanské války, během níž se stará kádrová základna řídících činovníků, vedená carskými generály, vrhla na nebezpečnou cestu pod hesly o záchraně národa ve vlastním (společenském) domě před „komunistickou nákazou“, bez chápání toho, že „komuna“ a „společnost“ jsou jen latinský a ruský prst, ukazující na jeden a tentýž sociální jev.

Царь молвил — из конца в конец                            Car mluvil – z konce v konec

По ближним улицам и дальним                               Na ulicích blízkých i vzdálených

В опасный путь средь бурных вод                          Na nebezpečnou cestu rozbouřenými vodami

Его пустились генералы                                          Se vydali jeho generálové

Спасать и страхом обуялый                                     Zachránit  strachem přešlý

И дома тонущий народ.                                           A doma tonoucí  národ.

Co vzešlo z pokusu „záchrany tonoucího národa“ dobře ukázala následující historie, která, dle názoru F. I. Tjutčeva, již za puškinovských dob na sebe vzala úkol chránit Rusko: „Skutečným obráncem Ruska je historie; v průběhu třech staletí neúnavně řeší ve prospěch Ruska všechny útrapy, jimž vystavuje svůj tajemný osud.“ (Úplné sebrané spisy, vyd. 8. Str. 432)

Tajemství osudu židovstva, jako sociálního jevu, nebylo dodnes odhaleno. To tajemství je spojeno s tajemstvím osudů mnohých národů, ale tajemství „zvláštních“ vztahů židů s ruskými národy je jedním ze zvláštních témat puškinovské tvorby. Toto téma se tak či onak prolíná napříč jeho mnohými díly, i když do nich často přímo nezasahuje:

Гляжу: гора. На той горе                                        Dívám se: hora.  Na té hoře              

Кипят котлы; поют, играют,                                              se vaří kotle; pějí, hrají,

Свистят и в мерзостной игре                                 pískají v ohavné hře

Жида с лягушкою венчает.                                     Žida s žábou oddávají.

 «Гусар», 1832 год.                                                  „Husar“, r. 1832

Не то беда, что ты поляк:                                       Není neštěstí, že jsi polák:

Костюшко лях, Мицкевич лях!                              Kościuszko je lech, Mickiewicz je lech!

Пожалуй, будь себе татарин, —                             No tak jo, tatar si buď, -

И тут не вижу я стыда;                                           A nevidím tu stud;

Будь жид, — и это не беда;                                    buď žid, i to není neštěstí,

Беда, что ты Видок Фиглярин.                              Neštěstí je, že jsi Vidocq Kejklíř.

 «На Булгарина», 1830 год.                                    „Na Bulgarina“, r. 1830

Ко мне постучался                                                  U mne zaklepal

Презренный еврей                                                  hanebný žid

«Черная шаль», 1820 год.                                       „Černý šál“, r. 1820

Меж ними зрится и беглец                                     Mezi nimi je vidět i uprchlík

С брегов воинственного Дона                              z břehů bojovného Donu

И черный в локонах еврей                                     a žid s černými kadeřemi

И дикие сыны степей..                                           a divocí synové stepí…

«Братья — разбойники», 1822 год.                                   „Bratři loupežníci“, r. 1822

Je toho zde uvedeno dost, aby První básník Ruska dostal cejch antisemity. A přesto většina „puškinistů“ v našem státě jsou židé. Je to zvláštní láska, více podobná silné cenzuře, při které jakákoliv odchylka v chápání smyslu puškinovských obrazů od chápání židů–puškinistů, je v mžiku prohlášena za absurdní, odporující zdravému rozumu, antivědecká a, z důvodu zvláštního postavení židů v prostředcích masových informací, vydavatelské práci, nemůže mít přístup ke čtenářům. Ale je skutečně tak nenucené ve své „ochranitelské činnosti“ směrem k Puškinovu odkazu samo židovstvo, nebo má též své „psy strážné“?

Hlava 5. Lvi strážní

Тогда, на площади петровой                                               Tehdy, na petrově náměstí,

Где дом в углу вознесся новой,                               kde na rohu povstal nový dům,

Где над возвышенным крыльцом                            kde nad vyvýšeným vchodem

С подъятой лапой, как живые,                                             se zdviženou tlapou, jako živí,

Стоят два льва сторожевые,                                    stojí dva lvi strážní,

Je známo, že Puškin byl velkým mistrem mystifikací. „Měděný jezdec“ je jimi naplněn až po strop. Zvenku je text jakoby svázán s obecně známými pamětihodnostmi Petrohradu, ale tato vazba je velmi podivná. Obsahuje zvláštní systém informačních zamlčování, která, dokonce i v případě přímého prozrazení, nemohla být pochopena, a tím spíše přijata čtenáři - Puškinovými současníky. Tak například, Senátní náměstí se nikdy nejmenovalo Petrovo. V plném a věrohodném textu básně, na rozdíl od všech předchozích publikací, slovo „petrově“ je uvedeno s malým, a ne s velkým písmenem. „Petros“ v překladu ze staroegyptštiny znamená skála, kámen, a proto, především, měl Puškin na mysli náměstí dlážděné kamenem. Tehdy dláždili i dřevěnými hranoly, ale v druhé části básně autor odhalí smysl tohoto jinotaje:

И он по площади пустой                                         A on po náměstí prázdném

Бежит и слышит за собой —                                               běží a slyší za sebou -

Как будто грома грохотанье —                               jakoby hromu rachot -

Тяжело звонкое скаканье                                        těžké zvonivé skákání

По потрясенной мостовой.                                      po roztřesném mostě.

„Těžké zvonivé skákání“ není možné po dřevěné dlažbě. V originálním textu jsou i jiné odchylky od známých kánonických textů básně. Tak například čárka po slově „tehdy“ (v předchozím citátu) chybí. Zdá se to jako drobnosti? To záleží, jak se na to díváme. Bez čárky a s názvem náměstí „Petrovo“ věta „Tehdy na náměstí Petrově“ je plně definována ve smyslu času a místa popsaných v událostech níže; protože, jak je uvedeno v původním textu, navrhuje se, aby sám čtenář řešil otázku, kdy a kde proběhl popisovaný děj. A přijmeme-li verzi, v souladu s níž je jméno Jevgenij kód, měřítko obrazu tohoto sociálního jevu, který je všemi přijímán na základní úrovni jako židovstvo, je možné brát v úvahu, že se Puškinovi, díky zvláštnímu systému zamlčování, podařilo ukázat existenci tohoto tajemného jevu v globálním historickém procesu paralelně v dávné minulosti a současnosti. A ještě jedna „maličkost“: v původním textu dům není „nový/ новый [novyj]“, ale „nový/ новой [novoj]“.

 V době, kdy byla báseň napsána, dle slovníku V.I. Dála, slovo „новой [novoj]“ znamenalo jiný, druhý.

Obrázek 1. Plán Senátního náměstí (nyní nám. Děkabristů)

10 – památník Petra I.; 11 – Lavaljův dům; 12 – budova Senátu; 13 – budova Koncilu; 14 – oblouk s postavami „géniů“, spojující budovy Senátu a Koncilu; 15 – Konnogvardějská manéž; 16 – Isakyjevský chrám; 17 – dům Lobanova-Rostovského; 18 – hlavní Admiralita

Budeme-li posuzovat text básně v návaznosti na konkrétní popisované místo a čas (je známo, že hovořit o pravdě „všeobecně“ nemá smysl; pravdivé chápání toho či onoho jevu je vždy svázáno s určitým místem a časem), první smyslová řada ukazuje na stávající literární pamětihodnost, dům Lobanova-Rostovského, který byl v r. 1853 obravdu nový (postaven v letech 1817 – 1820 na základě projektu  známého architekta O. Montferranda). Jak je vidět z obr. 1 , tento dům se odlišuje od ostatních ostatních budov v jeho okolí tím, že je na pozemku, mající tvar pravoúhlého trojúhelníku a proto vypadá z pohledu ptačí perspektivy jako lomená pyramida položená na bok. Jeho hlavní průčelí, obrácené k Admiralitě, je v centru ozdobeno osmi korinstkými sloupy. Stávající, velmi známé sousoší dvou lvů, stojí na „vyvýšeném vchodu“, přiléhajícím k oblouku tohoto domu-pyramidy spolu s vytvořenou postavou Jevgenije, připomínajícího Napoleona (bez klobouku, s rukou překřížnou) a je to mystický spojující článek první smyslové řady básně s řadou druhou a třetí.

Je známo, že za vlády Romanovců byly v Rusku Senát a Koncil, a také Nejvyšší sovět SSSR a UV KSSS v době sovětské vlády, zapřaženi do potahu biblické koncepce světové „vlády“ židovstva nad všemi národy s jejich dědictvím. Všechny níže uvedené instituty vládní moci, včetně řídících struktur prostředků masových informací, výrobních podniků, uměleckých svazů, různých dobrovolnických organizací a fondů, byly prolezlé představiteli mezi(inter)nacionálního mafie natolik, že ani jedno řešení ve třech důležitých oblastech společenského života , informace, personalistika a finance, nemohlo být přijato bez jejich účasti. Lze říci, že prostřednictvím židovstva se uskutečňovala absolutní kontrola všech článků strukturního a bezstrukturního vládního řízení. Samo židovstvo bylo přitom jak prostředkem, tak obětí totalitního systému, poněvadž z jeho prostředí pravděpodobně i vyšli, takzvaní revolucionáři a disidenti, kteří, doslova jako termiti, rozžírali samotný systém do té míry, dokud se nadobro nerozpadl.

Přes mystickou vazbu „jako živých mramorových lvů strážných“, z nepochopitelných důvodů, z nichž se v historii globální civilizace odněkud zjevilo židovstvo (s Jevgenijem jsme se rozloučili v předvečer povodně), se otevírá druhá smyslová řada básně. Mystika Puškinem popsané scény je v tom, že na Senátním náměstí existují dvě budovy se lvy u vchodu. Jsou umístěni, jak je vidět z uvedeného na obr. 1, na dvou protilehlých rozích náměstí: jihovýchodním, daleko od „Měděného jezdce“ je dům Lobanova – Rostovského, a na severozápadním, blízko „Měděnému jezdci“, je Lavaljův dům, který tvoří jediný architektonický komplex se senátem a Koncilem.

Obrázek 2: Oblouk sjednocující Senát a Koncil se dvěmi sochami "géniů".

Obrázek 3: Socha "génia"

Poslední jsou spojeni obloukem (obr. 2) se sochami „géniů“ (obr. 3), kteří jakoby sedlají dvě hlavní vládní instituce období dynastie Romanovců. Zmíněný oblouk původně posloužil k zrození známé předrevoluční slovní hříčky: „Svinský Synod a lopežný Senát žijí z dárků“ (Čeština nemá slovní hříčku odpovídajícího smyslu. Vtip je schovaný, kromě expresivního pojmenování činnosti institucí, v posledním slově věty v originále: „Скотейший Синод и грабительствующий Сенат живут подарками“ – подарками = dárky; подарок = dárek. Под арками = pod oblouky – pozn. přek). Oficiální názevy těchto imperátorských  institucí byly: Posvátný synod  a Vládnoucí senát. (A zde je druhá část vtipu: Святейший (svjatějšij)  x Скотейший (skotějšij) = nejsvětější x svinský – synod; Правительствующий (pravitělstvujůščij) x грабительствующий (grabitělstvujůščij) = vládnoucí x kradoucí – senát – pozn. přek). Tak v hříčce se obehrává souznění: Svinský ve vztahu k Synodu; a kradoucí ve vztahu k senátu (vládnoucí činovníci v Rusku vždycky kradli).

Fasáda Lavaljova domu, vedoucí na nábřeží Něvy, jako i fasáda domu Lobanova-Rostovského, má vstup se dvěma lvy. Avšak na rozdíl od domu Lobanova-Rostovského, který (přinejmenším do nedávna) není ničím pozoruhodným označen v historickém plánu, dům Lobanova-Rostockého sehrál v osudu Ruska významnou roli, protože bezprostředně v bouřlivých dvacátých letech  XIX. století  vstoupil do kroniky  kulturního a občanského života Petrohradu. Za jeho zdmi se nacházeli děkabristé, nakažení „módní nemocí“, zednářstvím, před povstáním 14. prosince 1825. Svůj vztah k „nemoci“ Puškin vyjádřil půl roku před tragickými událostmi v „Scénách z Fausta“.

Корабль испанский трехмачтовый                          Španělský koráb třístěžňový,

Пристать в Голландию готовый:                             na přistání v Holandsku připravený:

На нем мерзавцев сотни три,                                              Na něm lumpů stovky tři,

Две обезьяны, бочки злата,                                      dvě opice, bečky zlata

Да груз богатый шоколата,                                      po palubu naložená čokoláda,

Да модная болезнь: она                                          a módní nemoc:

Недавно вам подарена.                                            nedávno vám darovaná.

To je odpověď puškinovského Mefistofela na otázku puškinského Fausta: Co se tam bělá? mluv, počemž puškinovský Faust, na rozdíl od Goethova Fausta, rozhoduje:

“Все утопить!"                                                                     „Vše utopit!“

Všechno bylo utopeno, tj. „odříznuto“ v souladu s pokynem, uvedeným básnickou formou půl roku před událostmi na Senátním náměstí. Co se týče druhé smyslové řady v odpovědi puškinovského Mefistofela, je v něm řeč o historických cestách povstání nositelů „módní nemoci“ v Rusku, které byly Puškinovi opravdu dobře známy. Opravdové, tj. ekonomické příčiny migrace židovstva ze Španělska do Holandska, byly o sto let později dobře ukázány  Lionem Feuchtwangerem ve „Španělské baladě“.

„Španělský koráb třístěžňový“ je galeona[21], jediný typ lodí těch dob, na který se vešlo tři sta lidí. A též je známo, že ze šestiset členů, náležících k tajným (severní a jižní) společenstvím a spolupracovníkům děkabristů, se více než polovina počítala za členy různých zednářských lóží[22]. Vztahy s představili těchto společenství měl Puškin v té době složité. Soudě podle dopisů, s jedním z nich málem došlo na souboj. Zednářské opičení se po západu, bez chápání konečných cílů hráčů, na „zasvěcování“, bylo Prvnímu básníku Ruska protivné.

Židé po vyhnání ze Španělska, se zlatem nakradeným prostřednictvím lichvaření, utíkali po moři do Holandska, po čemž intenzita expanze židovského kapitálu v Evropě prudce vzrostla. Tato expanze neminula ani Rusko. O století později se stane příčinou mnoha jeho pohrom a otřesů. Takže Puškin měl seriózní základy pro oznámení své varianty řešení otázky, pozdvižené Faustem a v obrazové formě odhalené puškinovským Mefistofelem.

Básník by i sám nebyl proti „vše utopit“ před tím, než se katastrofa rozroste a expanze doktríny „Deuteronomia-Izaiáše“ s nemyslícími vykonavateli, kterými byli převážně židé, završí.

Leč, proces expanze pokračoval, protože nešel „sám o sobě, jako hmoždíř s babou Jagou“, ale pod kontrolou „lvů strážných“, Levitů. Abychom odkryli historickou záhadu, kterou nám chtějí prezentovat jako tajemství židovstva, musíme odhalit oponu nad jednou z nejstarších hádanek, kterou lidstvu zadali Levité. A proto je třeba číst velmi pozorně nejen to, co otevřeně oznamují, ale také pozorně naslouchat tomu, co důkladně zamlčují. Z těchto hledisek zanalyzujeme „psaní“ jednoho ze současných Levitů, který možná dovedl rozeznat i „Oidipův komplex“, dochovávající se v nějaké míře u člověka na biologické úrovni, ale nějak nezatoužil spatřit „komplex Kazatele“, skutečně existující na úrovni sociální:

„Nepochybně, židovský národ vznikl ze zcela rozdílných vedlejších prvků, nicméně největší rozdíly uvnitř těchto kmenů vznikly tím, vyšel-li na jejich část pobyt v Egyptě a vše, co později následovalo, či nikoliv. S přihlédnutím k těmto okolnostem je možné říci, že národ vznikl díky kombinaci těchto dvou složek, a není náhodou, že po krátkém období politické jednoty, se rozpadla na dvě části, královstvá Izraelské a království Judské. Historii má ráda taková obnovování, když se pozdější sloučení ruší a znovu o sobě dávají znát dřívějším rozdělením. Velmi silný příklad podobného druhu ukázala, jak je známo, reformace, když znova odkryla pohraniční linii kdysi patřící Římu a chránící nezávislost Německa v časovém intervalu delším než tisíc let. V případě židovského národa nemůžeme názorně předvést ani věrnou reprodukci starověké situace; naše znalosti té epochy jsou přespříliš pochybné pro jednoznačné tvrzení, že v severním království se soustřeďovali dávní domorodci, a v jižním navrátilci z Egypta, nicméně pozdější rozpad zde nemohl proběhnout, kdyby zde nemělo místo dřívější celkové umělé spojení. Někdejší Egypťané (budoucí židé: náš komentář) se ukázali, zřejmě, méně početní než ostatní, ale projevili se jako silnější v kulturním vztahu; měli radikální vliv na pozdější rozvoj národa, protože s sebou přinesli tradici, která ostatním chyběla. A možná ještě něco jiného, hmatatelnějšího, než je veškerá tradice .„

To jsou úryvky z monografie S. Freuda „Člověk Mojžíš a monoteistické náboženství/Der Mann Moses und die monotheistische Religion“, napsané v r. 1938.

Co znamenalo pro kočovníky, vyhnané z civilizovaného Egypta do vyschlé, zcela pro život nevhodné Sinajské pouště, „umělé spojení, hmatatelnější, než veškerá tradice“?, Freud o tom přímo nemluví, ale něco, co můžeme sami uhádnout, pokud napodobíme, na jeho radu, starověkou situaci a srovnáme ji se současnou. A zde objevíme, že celá současná historie, opírající se o písemné prameny, svědčí o tom, že židy odevšad vyhnali z důvodu jejich speciálního „umělého spojení“, nepochopitelného a nepřijatelného pro okolní národy. A výhradně druhá kniha Tóry, „Exodus“ nám objasňuje historii dobrovolného útěku židů. Ale tehdy byla jedna ze dvou možností: buď ve starověkém Egyptě nebyli židé, a v zajetí se náhodně vyskytli nějací obzvláště svobodomilní kočovníci, kteří si z nějakého důvodu nepřáli přidat se k blahobytu civilizačního[23] rozvoje (otroctví v té době bylo jevem běžným a všeobecně rozšířeným); nebo proces zajímání, a egyptské zajetí spolu za ním následujícím dvaačtyřicetiletým „Sinajským čundrem“ nebyly náhodné, a byly v podstatě etapami individuálního experimentu úrovně globálního významu. Ale tehdy tyto, z vnějšku zdánlivě mezi sebou nepropojené excesy, vypadají jako pečlivě zplánované a tvrdé, v celém rozsahu řízené akce Amonova žrečestva směrem k obyčejným kočovníkům s jejich „umělým spojením, hmatatelnějším, než veškerá tradice“, po kterých kočovníci, jenž se dříve ničím nelišili od ostatních, se „zázračně“ změnili ve zvláštní stmelenou společnost, kterou nyní vnímáme jako židy. Abychom rozebrali, ve jménu jakých cílů a kdo mohl natolik důsledně realizovat v čase dostatečně dlouhotrvající akci (řeč je o plánování akcí na dobu třech až čtyřech generací), je nezbytné pochopit, kdo byli Levité a jaká byla jejich úloha v procesu přeměny lidí na vydrezurované „bioroboty“. V tom nám opět pomůže S. Freud:

„K největším záhadám judského pravěku patří původ Levitů. Vede k jednomu z dvanácti izraelských kmenů, ke koleni Levijinu, leč ani jedna pověst nám nehodlá sdělit, kde se původně tento kmen usídlil nebo jaká část dobyté země Kanaánské mu byla předána. Zaujímají nejdůležitější kněžské posty, avšak Levit nutně nemusí být duchovní, není to název kasty. Náš předpoklad o Mojžíšově osobnosti nás přivádí k rozluštění. Není možné, aby velký pán, jako Egypťan Mojžíš, se vydal k cizímu národu bez doprovodu. On, pochopitelně, s sebou přivedl suitu svých nejbližších přívrženců, svých písařů, své služebnictvo. Oni byli původně Levité. Potvrzení legendy, podle které byl Mojžíš Levit, je zjevným zkreslením faktu: Levité byli Mojžíšovými lidmi.“ s. 164 -165, S. Freud „Psychoanalýza. Náboženství. Kultura“, Moskva, Vydavatelství „Renessans“, r. 1992.

Ve výše uvedené ukázce není tak důležité, o čem hovoří Levit současnosti, jako to, co zamlčuje. Otevřeně vystavil vylhané dilema: Levitští písaři byli Mojžíšovi lidé? Nebo Mojžíš patří k Levitským písařům? (je známo, že Mojžíš, jako následně Kristus a Muhammad, sám nic nepsal), Freud svým systémem zamlčování zakrývá čtenáři přístup k technologii zformování obrazu biblického Mojžíše Levitskými písaři, dovedně nahrazujícími Mojžíše historického[24]. Navenek to vypadá, jak je uvedeno v básni:

На звере мраморном верхом,                                              Obkročmo na mramorové bestii,

Без шляпы, руки сжав крестом ,                              bez klobouku, ruku napříč[25] sevřenou

Сидел недвижный, страшно бледный                                 nehybně seděl, strašně bledý

Евгений.                                                                    Jevgenij

Ve skutečnosti je vše naopak: „lvi strážní“ jsou Levité již více než tři tisíce let, pevně osedlavše židovstvo, prostřednictvím této, nejstarší mafiánské společnosti, řídící činnost mnohých národnostních davů západní civilizace. Proč jsou v básni dva lvi? Odpověď na otázku, a také na otázku o tom, kdo koho osedlal, můžeme najít v knize Alberta Révilla „Ježíš Nazareťan/ Иисус Назарянин“, vyd. r. 1909.

Talmudický traktát, nadepsaný „Pirke Abot/Пирке Абот“, (rusky „Aforismy starců“), jeden z nejstarších v této objemné kolekci, nám dal výchozí bod, postrádající jakýkoliv historický význam, této tradiční teorie: Mojžíš, říká, dostal Zákon na Sinaji a předal ho Jozuovi. Jozue ho předal Stařešinům; Stařešinové Prorokům, Proroci lidem Velkého shromáždění (nebo Velké synagogy), Ti poslední dali tři pravidla:

·        Buďte rozvážní ve svých soudech

·        Dbejte na to, abyste měli hodně žáků

·        Vystavte ohradu okolo Zákona

Od těch dob začínají zmínky o učencích, kteří byli vynikajícími vůdci při přenosu a výkladu Zákona. Největším z nich byl Simon Spravedlivý, poslední z představitelů Velké synagogy (okolo r. 230 pr. Kr.) a jeho učení lze shrnout: „Svět se potvrzuje na třech věcech:

·        Zákoně

·        Kultuře

·        Dobročinnosti“

Následníkem Simona Spravedlivého byl jakýsi Antigon ze Sicho; jeho moudrost se soustředila na následující ponaučení, ve kterém je patrný, výjimečně, řecký vliv: „Nepodobejte se těm služebníkům, kteří slouží pánu za účelem výplaty; podobejte se těm, kteří plní své povinnosti, nepřemýšlejíce o odměně, a bude mezi vámi strach Boží“.

Po tomto Antigonovi lidé, stojící v čele rabínského učení, z nám neznámé příčiny, následují po dvou.

Nejpravděpodobnější je, že tento dualismus znamená neshodu v úhlech pohledů a tendencí, nedosahujících, nicméně, skutečného rozkolu.“

Mimořádné možnosti tandemu v rozličných činnostech jsou vnímavým lidem dávno známy, ale nevšímavým a nemyslícím o nich není známo nic, a proto nechápou, proč, zaprvé, jsou vyšší představitelé potřeba dva, a zadruhé, proč rozdíl v jejich úhlech pohledů nevede k rozkolu, a navíc k nepřátelství. A efektivnost činnosti na tandemovém principu je možné v historii objevit dlouho před Antigonem ze Sicho. Ale daná část z knihy Alberta Révilla hovoří o tom, že Levité ho začali používat po střetu s dialektikou starých Řeků, kteří, jsouce ve své podstatě materialistickými ateisty, se snažili takovýmto způsobem odstranit subjektivitu v hodnocení objektivních procesů. Toto je metoda, a jako metoda je nad jakoukoliv ideologickou formou, protože prošla zkouškou času: zmínky o ní jsou i v dobách, kdy již ve společnosti zcela vládl idealistický ateismus: „Pravdivě též říkám vám, že, pokud se dva z vás na Zemi shodnou žádat o cokoliv, pak to, čeho byste nežádali, bude od Otce Mého Nebeského,“ Evangelium podle Matouš, kap. 18, v. 19.

Ale monopol na znalosti metodologie je vyšší princip, kterým vládne znacharstvo při komunikaci s davem. Jen ona poskytuje neomezenou moc v davově-„elitární“ logice chování společnosti a proto již následující verš Evangelia podle Matouše uzavírá nezasvěceným přístup k pochopení a osvojení si tohoto principu v praxi: „neboť, kde jsou dva nebo tři shromážděni ve jménu Mém, tam jsem Já uprostřed nich“. To je velice vysoká úroveň hermetismu, neboť zdaleka ne každí „tři“ se mohou sjednotit ve jménu dosažení společného cíle.

Nicméně, v kolektivním nevědomí ruského národa je vše pro odhalení jakéhokoliv hermetismu: „Jeden rozum je dobrý, dva jsou lepší“. Toto národní rčení znají všichni. Ale proto, aby šlo čelit hermetismu minulých a současných Levitů, je třeba chápat i jeho doplňky: „Jeden rozum je dobrý, dva jsou lepší, tři jsou k ničemu“. Nebo ještě lépe: „Ум да умец, да третий дубец“

 Он страшился, бедный,                                         Obával se, chudák,                                       

Не за себя. Он не слыхал,                                       ne o sebe. Neslyšel,

Как подымался жадный вал,                                  jak zvedla se lačná vlna,

Ему подошвы подмывая,                                       boty mu podemílajíc,                        

Как дождь в лицо ему хлестал,                              jak ho déšť šlehal do obličeje,

Как ветер, буйно завывая,                                      jak vítr, bujně doucí,

С него и шляпу вдруг сорвал.                               z něj klobouk v mžiku serval.

Hájíce své úzce egoistické zájmy, židé obyčejně používají hesla „starosti o bližního“, ale přitom nikdy neříkají přímo, koho považují za svého bližního, a koho za vzdáleného. Pokud se na ně budeme dívat skrze prizma doktríny: „Deuteronomium-Izajáš“, potom jsou všichni, kromě židů, pro židy vzdálení. Odtud definice národa T. Herzelem, která významově více odpovídá definici mafie: „Skupina lidí společné historické minulosti a všeobecné uznávané přináležitosti k ní v současnosti, soudržná z důvodu existence společného nepřítele.“ Jak je zřejmé z textu, Jevgenij nebyl vylekaný, ale obával se, tj. cítil se pod tlakem obav nemajících vztah k realitě.

Židovstvo se svými subjektivními cíli, vsugerovanými mu staroegyptským znacharstvem prostřednictvím zasvěcených Levitů, se podvědomě cítí osamělé v proudu výměny generací mnohých národů, protože objektivní cíle rozvoje lidstva nikdo, kromě Boha, nezná, ačkoliv věda a náboženství popisují dle míry svého chápání všeobecného chodu věcí ty, či ony možné varianty předurčení lidstva na Zemi. Proto, pokud se v první části básně setkáváme, ve vztahu k Jevgenijovi, s přídomkem nuzný, nuzák, potom ve druhé části je již nuzný hlupák. Ale co čteme v předmluvě k básni:

Пред Ним широко                                                   Před ním se svobodně

Река неслася; бедный челн                                     řeka nesla; nuzný člun

По ней стремился одиноко.                                               Po ní směřoval osaměle.

Tak se prostřednictvím verbálního rýmu (řeka – nesla se, člun – směřoval) vyjadřuje absence a existence subjektivních cílů hnutí.

Nízkofrekvenční sociální procesy, tj. procesy, jejichž perioda je násobně delší, než perioda aktivního lidského života jsou, zpravidla, skryty obyčejnému vědomí, a proto se básníkovi zdají ve formě nevědomých („lehkovážných“) obrazů. Puškin o tom hovoří speciálně v poslední, 22. oktávě předmluvy „Domku v Kolomně“-

Насилу-то рифмач я безрассудный                                   Horkotěžko jsem rýmovač já lehkovážný

Отделался от сей октавы трудной.                                    Nechal za sebou oktávu to trudnou.

Donést tuto „lehkovážnou“, tj. z kolektivního nevědomí ruského národa přijatou informaci čtenáři, je možné jen jejím kódováním tj. vybavit mimo lexikální obrazy v čase přesným a stabilním slovem-mírou, převádějící je na obrazy vědomé. Stejně, jak tento stav popsal Puškin v „Egyptských nocích“:

„Čarský cítil to blahodárné rozpoložení ducha, když se před vámi rýsují jasné sny, a vy získáváte živá, nečekaná slova pro vyjádření vašich vidin, kdy verše lehce plynou z vašeho pera, a zvučné rýmy běží v ústrety uspořádané mysli.“

„Slova živá a nečekaná“ jsou zobrazení na úrovni vědomí existence „uspořádané mysli“ ve vztahu k nevědomému vidění rozvoje sociálních procesů. Samozřejmě, že v každém historickém okamžiku živá slova rodí ve vztahu k těmto jevům své obrazy, které také tvoří druhou, ale někdy i třetí smyslovou řadu díla.

Hlava 6. „Chci Ti porozumět…“

Proto, aby další popis druhé a třetí smyslové řady „Měděného jezdce“ nevyvolával u čtenáře rozpačité dotazy, jsme nuceni udělat řadu důležitých odbočení.

Odbočení č. 1

Nejblíže ze všech došel k rozšifrování vzájemného vztahu rytmu a obrazu v Puškinově tvorbě A. Bělyj v knize “Rytmus jako dialektika“ a Měděný jezdec[26]. A ačkoliv se autor snažil „algebrou ověřit harmonii, zvuky ukázav“, nicméně jeho studie rytmických křivek textu má mimořádný význam v procesu odhalení druhé smyslové řady básně. Zřejmě je v tom jedna z příčin ignorování takové seriózní práce „puškinisty“, která se ani jednou, od momentu svého vzniku, nedočkola dalšího vydání, a proto je nedostupná širokému okruhu čtenářů. Abychom prokázali účinnost našich výzkumných metod, přinášíme  k ní zde doslov, napsaný samotným autorem, s našimi kometáři pod čarou.

„Rozpoznání křivek rytmu[27] a jejich podivuhodný vztah ke způsobu porozumění příběhu nás přivádí do oblasti posuzování velmi závažných otázek týkající se psychologie kreativity a psychologie vnímání uměleckých děl.

Vyvstává otázka, proč křivka odpovídá smyslu? A jak odpovídá?

Především, jak odpovídá, v jakém smyslu odpovídá a jakému smyslu odpovídá? Namítají: „Co znamená jakému smyslu? Cožpak smysl uměleckého díla není jeden?“ A v tom to je, že zřejmě není jeden; jeden smysl jest šabona/razítko pochopení/vědomí, otisknuté na dílo nebo kritikem interpetujícím dílo, například, Bělinským, nebo také samotným autorem; druhý smysl je smysl, vložený do samotné dynamiky tvorby sociálním  zákazníkem, nebo kolektivem, jehož je básník propagátorem; a tento smysl, dynamizující zvukem tématu, především vyvolává v umělci odpovědní zvuk; umělec je ozvěna: „Takový jsi i Ty, básníku“, říká Puškin; umělec reaguje na objednávku rytmem, vůlí k tvorbě, vůlí k zobrazení, ale nikoliv rozumem/uvážlivostí, a ani emocí; rytmická konstrukce, to je téma objednávky v umělcově vůli; promyšlení zakázky umělcem ve vůli umělce; promyšlení zakázky umělcem je post-faktum; podobá se doprovodu; vůbec nejsem povinen svazovat tóny Beethovenovy hrdinské symfonie s Napoleonem; mohu v symfonii prožívat hrdinské úsilí komunardů, ale ne Napoleonovo; nebo: si mohu místo Napoleona představit Alexandra Makedonského; nakonec: nemusím si představovat nic; a právě proto nejsou tóny symfonie bezvýznamné; pro hudebníky je podpůrný text nejčastěji textem vnuceným, připomínající nabízené berle těm, kteří neumějí chdit po tónech. Co se týče hudby, je to víceméně jasné muzikálně gramotnému člověku.

Co se týká poezie, tak jasné to není[28]; předpokládá se, že poetický příběh má smysl, vyjádřený v abstraktní myšlence; a tento smysl umělec vědomě sestavuje do obrazů  příběhu; nejprve promyslí obsah, a potom k němu volí své obrazy.

To si myslí leckdo. Ale tak to není. Nejčastěji se objevuje vysvětlující kritik; a překládá obrazy do jazyka myšlenky; copak básník s dostatečnou zřetelností tyto myšlenky nepřevyprávěl? Ukazuje se, že nikoliv; ukazuje se, že i on si ne vždy uvědomuje myšlenku zakázky ve svém díle; Puškin se učí od „temného“ jazyka svých rytmů[29].

“Я понять тебя хочу                                           „Chci Ti porozumět

Темный твой язык учу.”                         Tvůj temný jazyk se učím (chci umět)“        

Hauptman se přímo přiznal, že ne zcela zřetelně chápe obrazy svého „Potopeného zvonu“. Tudíž: je to nedostatek? A v tom to je, že nikoliv; v tomto odmítnutí dozachytit/dopochopit rytmy a obrazy[30] se právě projevuje básníkova skromnost, instinktivně uznávajícího, že reflexe vědomí ohraničené osobnosti Puškina Alexandra Sergejeviče neobsáhnou šíře a hlubiny sociálního tématu, procházející skrz něj od „my“, pro něj nejasně patrného, ale jasně slyšitelného sociálního kolektivu[31]. Toto téma, procházeje skrz něj, se rozlývá do blíže neurčeného sociálního „my“, skládající se ze čtenářů, nejen pasivně příjmajících, ale i rozvíjejících, valících téma z pokolení na pokolení; smyslem práce zmíněných aktivních čtenářů není to, že při čtení vytahují abstraktní myšlenku tak, jako se z vařeného candáta vytahuje nepoživatelná kostra; smysl učení je v zažívání candátova masa, které se posléze stane částí organismu; chemická absorbce postupuje do krve, posouvá se pulsem a dožaduje se nových činů životních projevů.

Nejnestravitelnější na candátovi je kost; a nejnestravitelnějším v uměleckém díle jsou z něj vytažené odrazy, patřící kritikovi své doby, nebo vědomí umělce, ohraničeného svou dobou; to, čím v nás žije Puškin nemá žádný vztah Alexandru Sergejeviči přemítajícím nad smyslem „Měděného jezdce“. Například, tento poslední může předpokládat, že psal „na počest“ carskému režimu; mezi tím živá existence obrazů v proudu jejich dialektiky na úrovni muzikálního protikladu volá „po klidu“; ale autoři jsou skromnější, než se zdá; ve správnou chvíli nepochybě mlčí o smyslu toho, co vložili do obrazů a rytmů; a to proto, že oni, jako živí konstruktéři modelů, odpovídajícím, jimi vyjádřeným rytmem, dobře vědí, že existence obrazů v nich definuje náhodná témata, že toto vědomí je post-factum tvorby, že umělcovy úvahy stejně jako již bytí, nakolik již muzikální témata jsou její textová interpretace.

Kritik, poznamenaný rozumem své doby, nebo umělec přikládájí dílu jen tranzitní vízum generace (námi zdůrazněno), předávajíce ho do živé mezigenerační výměny, aby dílo v pochopení a živé spolupráci generací rostlo významem; stejně jako kolektiv je původním tvůrcem tónů v umělcově duši je propagátorem, tak tón, vylétávající z reproduktoru v proměnlivosti doby kolektivy (námi zdůrazněno) vnímající získává odpovědní tóny; a každý odpovědní tón je novým reprodukováním díla a jeho nové pochopení; dílo začíná narůstat významy, jako zrno; nejprve je opuštěné; potom je klasem, dále skupina klasů;a nakonec je vlnícím se mořem klasů-významů; ale zrno sociální objednávky padá na kamenitou  půdu a hyne tam, kde tranzitním vízem je vědomí umělce,  proměňující se ve vlastnický znak firmy: „Moje“: a já vím, že „tohle znamená toto, a tamto zase toto“. Tak mluví umělci-vlastníci, nevnímající se, jako Puškin, ozvěnou kolektivu; ale jejich díla, převědomá, nebo sama existence obrazů se podřizuje osobnímu rozumovému chápání, nevzkvétá v průběhu staletí; to znamená, že smysl v nich neproudí. Čtenář, dotýkaje se podobných děl, společně netvoří; dílo hyne, protože rozumové chápání příliš tvrdě definovalo existenci svých obrazů.

Dílo se tvoří do aktu jeho početí v duši umělce – kolektivem od kolektivu a ke kolektivu: to je cesta tvorby; ale tato cesta nejde přes abstraktiní vědomí, nýbrž skrz vůli[32]; myšlení koletivu tvořícího v umělci mu volí (diktuje); a na vůli reaguje vůle k rytmům; vůle inspiruje emoci (obraznost); tendencí umělce je vždy sdělný výsledek, produkt díla; čtenář jde z opačné strany; od výrobku se ponořuje do výrobního procesu, vžívá se v existenci obrazů; a tato existence v jeho duši vzbuzuje novou konstrukci vůle, končící úpravou příběhu novým sdělným výsledkem; pokud se tento výsledek střetává s příliš silně vyjádřenou smyslovou úvahou umělce, vždy značící „moje, neopovažuj se dotknout“, je čtenář, jako spolutvůrce, odmítnut; ale to znamená: je jím odmítnut umělec a ten zastarává.

Rozdíl mezi nestárnoucími umělci a těmi, co rychle zvětrávají, je v tom, že mají takt, který se nutně nepodřizuje existenci jejich obrazů a jejich vědomí, spokojující se jen s tranzitním vízem vnější smyslové podobnosti: vědí, že jimi nezačíná ani nekončí smyslová tvorba nad obrazy, že smysl se ozřejmuje nikoliv svou stabilizací do tendenčních úvah, ale rozšířením možností vzniku jiných úvah, nerušících jedna druhou, ale skládajících se v řekách v dialektickém kolektivu.

Křivka existuje neohraničenou úvahou umělce, ale samotnou schopností v nás šíří a unáší smysly obrazů; a interpretace básně křivkou v našem náčrtu je odpověď naší doby na otázku o tom, v čem je myšlenka básně; je možná jen v tom případě, pokud budeme vycházet z umělecké přítomnosti obrazů a rytmů, jako reálné existence, jako smyslového materiálu; a ono nezávisí na ustálených názorech o tom, co je myšlenkou „Měděného jezdce“.

Odhalením rytmického projevu básně v nás ona klíčí; skrz upevnění názoru včerejší autority o ní do běžného mínění ona umírá; nepotřebujeme jí.

V kolektivním vnímání světa se mění nikoliv samotná představa o smyslu; je dynamizován, tekoucí (živý); a akcentovaný ve vůli k tvoření.

Nyní je otázka o vztahu produkujícího kolektivu, sociálního objednatele, k reprodukujícímu kolektivu; zda se shodují v prostoru a čase. Nikoliv, neshodují.

Totéž platí o „Měděném jezdci“, nejnepochopenějším, těžkém Puškinově díle, i proto nesrozumitelném, že prostě bylo nad sílu své doby, a proto, že básník opravdu naschvál, vyhýbav se firemním značkám, tj. „toto znamená toto, a toto znamená toto“, se uchýlil k dvojznačnosti vyjádření. Ale podívejte se, co se stalo; ve světle čtení textu po křivce se podivně pozměnily reliéfy obrazů; v nich myšlenky; a probudil se skutečný smysl básně, přesně napsaný říjnem r. 1917, a nikoliv říjnem r. 1833.

Puškin splnil sociální objednávku; a k našemu údivu jsme zjistili, že v té době, jak si Puškin myslel, že jeho objednatelem byla ruinovaná šlechta, skutečný objednatel, jím nezjištěný, sotva slyšitelný, byl: historie ruského revolučního hnutí[33], bez újmy na prvotním smyslu básně, nezávislém na obrazech, ale zlehka je zakrývající; a když spadl tento závoj (lehká maska), prorocký smysl básně se objevil ve 20. století

Rytmická křivka je znakem skutečného smyslu, měnícího nepravý smysl: ona je existencí obrazů, definujících vědomí jak básníka, tak čtenáře k věčné multiplikaci a regeneraci v nich uloženého fluida, tj. dialektikou rozvíjejícího se smyslu.“ (str. 225 – 232.)

Odbočení č. 2

Lidem je vlastní geneticky podmíněná kompatibilita biopole, ale při této charekteristické podobnosti  i informační rozdíly, které nesou jejich duše. Vyzařování „podobné“ informace mnohými lidmi na úrovni biopole organizace biosféry planety způsobuje energoinformační objekt, nazývaný v tradiční okultní literatuře jako egregor (rusky: soubornost). Ve vztahu k množství lidí, vládnoucími některou informační totožností, „podobností“, je egregor jejich produktem. Přitom jedni a ti samí lidé charekterem jimi nesené informace (a různými fragmenty jejich celkové informační zátěže) mohou odpovídat různým egregorům; to se týká i shody biopolí, tj. určitého nastavení energetiky člověka jako vysílače (příjmače), nezávislého ve vztahu k charakteru informace, považovanou za samostatnou. Z toho důvodu v různých časových periodách (a v různých momentech uvnitř jedné periody) mohou spolupůsobit s různými egregory, ale různé egregory mohou vykazovat energetický a informační vliv na jednoho a toho samého člověka, vzájemně současně se doplňující, střídající se mezi sebou, nebo vstupují do konfliktu za možnost ovládání člověka.

Egregor jako celek je jediný organismus, ale není tvořen hmotou, ale polemi, vlastními lidem, kteří do něj vstupují. Ve vztahu k němu struktura biopole každého člověka a skupiny lidí zaujímá stejné hierarchické místo, jaké ve struktuře individuálního lidského organismu zaujímají buňky, specializované orgány a jejich systémy. Rozdíl je pouze v tom, že „montáž“ organismu egregoru do jediné celistvosti v hierarchii vesmíru není uskutečněna na úrovni biomasy, ale na úrovni biopolí.

Přitom, podobně tomu, jako v lidském organismu probíhá proces obnovy buněk, tak se i lidé rodí v dlouhověkých egregorech a rostou v jejich péči; ale stavše se dospělými, svými biopoli podporují egregor v budoucnu do své tělesné smrti nebo odchodu z daného egregoru. Jednání lidí vcházejících do egregoru se jim koordinuje, doplňujíce vzájemně fragmentárnost, přiměřeně osobnostním možnostem každého člověka v určitém uceleném egregoriálně-cílevědomém procesu. Toto se realizuje přes dálkové kanály energoinformační výměny biopolového charakteru a má místo i, pokud lidé o sobě vzájemě nic nevědí: o každém z nich „ví“ egregor, kolektivní duch. Každý egregor je transpersonální (nad-osobnostní) faktor, schopný různorodého řízení a řízený ve větší, či menší míře lidmi.

Úměrně takovému chápání slova „egregor“, jedna ze stran objektivního společenského jevu, nazývaného „duchovní kultura“, je vznik a transformace společnostem vlastních egregorů, kolektivních duchů, souborností.

Moc egregoru je mnohem větší, než energetická a informační moc osobnosti. Proto, pokud parametry nastavení energetiky osobnosti odpovídají určitému egregoru, pak egregor může energeticky porazit, chytit a unést, přetížit člověka nebo ho „sežrat“; to je možné v případě, pokud se v odpovídajícím energetickém nastavení člověk sám obrací ke společné informaci s egregorem ve svém vnitřním světě, nebo není schopen se odpoutat od egregoriálních pokusů vybuzení této informace v něm, v jeho vnitřním chování, vědomém a „podvědomém“ vnímání světa a myšlení.

V případě ustanovení stabilního energetického kontaktu a minimální nutné informační jednoty s egregorem přes systém asociací, vzájemných vazeb pojmů i obrazů (včetně nepoznaných) vnitřního světa člověka, veškerá jím nesená informace (při absenci blokování přístupu k ní) může být egregorem v chování člověka aktivována. Takže egregor může člověku poskytnout přístup k dříve netypické osobnostní informaci (nebo do ní takovou v procesu biopolového kontaktu aplikovat) a přechodně více či méně efektivně blokovat paměť, intelekt či jiné úrovně a systémy v organizaci psychiky. Podle toho může být v úmyslech a chování člověka rozdílná egregoriální a osobnostní skladba.

Pokud je psychika člověka fixována na vzájemně antagonistické egregory, pak v dostatečně dlouhých časových intervalech bude jeho chování mimořádně nelogické bez k tomu viditelných vnějších příčin, tj. vnitřně konfliktní a vzájemně se vylučující (vzájemně se ničící). Kromě toho, může najednou a bez z venku viditelných a jemu samotnému pochopitelných příčin zažívat slabost a psychickou tíseň, poněvadž někteří ze vzájemně antagonistických egregorů ho mohou používat jako energetickou „dojnou krávu“, neboť jiné využití člověka jimi je potlačováno jinými, schopnějšími egregory nebo samotným člověkem; také bezdůvodným a nesmyslným může být i emocionální vzrušení, podobné opilosti.

Pokud má místo egregoriální vedení ze strany vzájemě neantagonistických egregorů, jejichž čas života překonává délku života lidského, potom je méně patrné v chování člověka a pro něho samotného, a pro lidi v jeho okolí, nežli v případě konfliktu mezi vedoucími egregory. Protože v tomto případě se vedení uskutečňuje v souladu s dlouhodobou, vnitřně neantagonistickou egregoriální strategií a začíná již v době formování osobnosti v dětství, to vyvolává iluzi osobní moudrosti a prozíravosti v důsledku toho, že přes egregor, tak či onak, je člověku dostupná osobní zkušenost a možnosti mnohých lidí v mnoha pokoleních. Kromě toho, egregor chrání před vstupem do situací, ve kterých by osobní nezpůsobilost vedoucího byla očividná. Přitom je možný jak sebeklam iluzí vlastní nebo cizí prozíravé moudrosti, tak i úmyslné a neúmyslné klamání okolí, vycházející z plně reálných statistik bezchybnosti převážné většiny člověkem příjmaných a doporučených rozhodnutí a činností.

V případě existence praktikujících mágů ve společnosti (šamanů, „senzibilů“), každý jim dostupný egregor (i včetně nelidských) je pro ně prostředek řízení životními okolnostmi a, konkrétně, společenstvím na základě zkreslování a potlačení svobodné vůle lidí, jejichž psychika je fixována na egregory, které „mágové“ kontrolují. To vede z jejich strany ve větší či menší míře k odstraňování živé víry lidí a Boha egregoriálními přeludy různého druhu. Také se pro ně může egregor stát prostředkem anonymního použití  ve „svých“ cílech osobnostních možností jiných lidí, vstupujících do egregoru, pokud nejsou schopni objevit tematicky orientované vybuzení jejich psychiky z vnějšku přes egregor a nejsou schopni ochránit svůj vnitřní svět před napadením ze strany egregoru.

Přitom mág (šaman), který ovládá egregor, může být sám z vnějšku řízen jako biorobot prostředky, jdoucími za hranice možností jeho chápání vlivu na něj samotného, protože mág, stejně jako každý člověk, nemá vliv nad Prozřetelností Boží; jeho citlivost také není nekonečná; psychika je hierarchicky organizována, a ne všechny úrovně uvnitř jsou zcela prozkoumány, stejně jako úroveň vědomí. Nemusí si všimnout, že je řízen, v důsledku zablokování některých částí jeho psychiky a tak nevnímat své činy jako magii, řízení egregorem a pokus o vměšování se do psychiky jiných lidí za pomoci egregoru.

Kromě toho, mág (šaman) může být sám nevolníkem egregoru z důvodu biopolové energetické závislosti na něm, když pro něj obvyklá, komfortní úroveň jeho energopotenciálu se zabezpečuje na účet egregoriálního přerozdělení energie v jeho propěch. Pokus o svévolný odchod z egregoriálního vedení v zformované udržitelné egregoriální situaci bude v takovém případě doprovázen narušením biopolí mága-nevolníka, neschopným je dovést na jeho obvyklou komfortní úroveň  energopotenciálu mimo egregor. Potom mág, který to pozná, „proklíná žalostný osud svůj“.

Podobná energetická závislost může být získána nejen v dospělosti, ale také být prostředkem toho, že člověk rostl a vyrostl pod egregoriálním vedením. V tom případě energetická závislost může být informačně podepřena tím, že egregoriální vedení ochraňovalo člověka celý jeho život před střetem s egregoriálně cizí nebo egregoriálně nepřijatelnou informací. V důsledku toho člověk může mít velmi ucelený charakter, ucelený světonázor, rozvinutou kulturu vnímání světa a myšlení, ale v jeho vnitřním světě prakticky nebude egregoriálně nepřijatelná informace, ale při střetu s ní ve společnosti její vnímání a zpracování se budou zkreslovat, štěpit, blokovat se egregoriálním vzruchem jeho psychiky jino tematickou orientací, přeludy, blokováním paměti nebo energetickým nepohodlím, narušujícím jednotu emocionální a smyslové struktury duše.

Je historickou realitou, že mnohé egregory byly do historie lidstva nasazeny uměle, vytvořeny znachary s cílem zabezpečit řízení společnosti po jimi vybrané koncepci. Náboženské kulty odpovídající těmto egregorům fixují lidskou psychiku na egregory, zkreslují vzájemné osobní vztahy člověka a Boha. Vliv na tok událostí za pomoci egregorů různého druhu, vytvořených společností, je také jedním prvků magie v lidské kultuře.

Díky osobitostem, vlastních Vesmíru, lidé, projevujíce výmysly (svévoli) různého druhu, narušující harmonii ve Vesmíru, v podstatě se ocitají v oblasti „magie“, i když se za „mágy“ nepovažují a neovládají specifické postupy těch či oněch tradičních nebo netradičních škol magie. Úměrně tomu, jakákoliv volně přístupná umělecká tvorba je egregoriální magie větší či menší efektivnosti; umělecká tvorba skrývaná před ostatními je více či méně efektivní používání metody podřízení objektu modelujícímu analogu, avšak neurčité ve smyslu adresáta magického vlivu.

Budeme-li rozebírat možnosti řízení proudu událostí v životě společnosti za pomoci některého egregoru, potom je nezbytná systematická stabilní fixace psychiky množství lidí na egregor, ve kterém se udržuje a modifikuje informace, charakteristická pro tu či onu koncepci řízení společnosti. V minulosti, fixátory psychiky lidí na egregory byly náboženské kulty, ve kterých lež hojných tematicky orientovaných překrucování skutečných Zjevení potlačovala vzájemné vztahy lidí a Boha.

Odbočení č. 3

Ve své přirozenosti, tj. Božím Předurčením, je člověk nadán individuální pěticí samostatných smyslových orgánů, pěticí příjímacích receptorů, s jejichž pomocí jakoby snímá „informační kopie“ z jeho okolního a celostního vnějšího světa a formuje v individuálním vnitřním světě subjektivní obrazy objektivních jevů vnějšího světa. Na konci XX. století je na světě přibližně 6 mld. lidí, ale nejsou dva lidé, kteří by měli stejné otisky prstů. Na tom stojí současná daktyloskopie; však v tom je i projev individuálnosti hmatového smyslu.  Na světě také nenajdete dva lidi z vnějšího pohledu s úplně stejnými ušními boltci, nosy, očima; v tom projevu (čistě vnějším) jsou individuálnosti (jedinečnosti) smyslů sluchu, čichu, zraku každého člověka z celého množství obyvatel naší planety. Stejně tak je to s chutí. Vnitřní projev jedinečnosti těchto smyslů je v prahu citlivosti.

Subjektivní obrazy věcí a jevů objektivního vnějšího světa, zformovaných v důsledku vzájemné interakce individuálních příjmacích receptorů (pěti smyslových orgánů) a individuální psychické činnosti, a to je to, co nazýváme „informací“ v pojmu: „Vesmír je proces trojjedinnosti hmoty, informace a míry.“ Zvlášností tohoto druhu „informace“  - subjektivní kategorie  - je to, že existuje jakoby odděleně od hmoty, míry a informace objektivních kategorií (které existují vždy nerozdílně) jen na úrovni podvědomí; na úroveň vědomí přechází (je-li možné to takto vyjádřit) po nalezení jejího kódu = míry slova. Stává se to ve snu, když je vědomí zablokované, ale podvědomí se aktivizuje a provádí intenzivní zpracování objektivních informací z vnějšího světa,  patřící k této době. Sny „vidí“ a „slyší“ vnitřním zrakem a sluchem prakticky všichni (dokonce i ti, kdo to odmítají), ale převyprávět z „uviděného“ a „uslyšeného“ mnoho nemohou: jen ty obrazy, které disponují lexikální mírou. Tak nevědomé, mimolexikální obrazy získávají míru, tj. slovo a člověk může sobě a svému okolí převyprávět svůj sen.

A svoboda člověka, žijícího v individuálním a celostním světě, to je svoboda formování individuálních mimolexikálních (neuvědomělých) obrazů věcí a jevů na úrovni podvědomí. Jakmile člověk začne převádět nevědomé obrazy do vědomých, jeho svoboda u toho končí, protože se se zde střetává se svobodou jiného jedince, disponujícího stejnými právy na straně svobody kódování svých individuálních obrazů ve vztahu těch samých věcí a jevů. V reálném, vnějším lidském světě, hmota, informace a míra jsou nerozdělitelné a existují jako trojjediný proces.

V tomto není nic nového: toto všechno bylo na Rusi známo již dávno, avšak popisovalo se to trochu jinou terminologií v národních pohádkách, příslovích, pořekadlech. Proto v ruštině vůle a svoboda jsou vědomím příjmány jako synonyma, i když tak docela to není: vůle je kategorie podvědomí; svoboda je kategorií vědomí. Pochopit rozdíl mezi „svobodou“ a “vůlí“ je možné jen přes živou ruskou řeč, odrážející se v národních příslovích a pořekadlech. „Volnému vůle, spasenému ráj“, tj. dostat se do ráje, nelze slepě následova své vášně, v opačném případě získáš je volné-mimolexikální subjektivní obrazy objektivních jevů. Proto svobodný je jen ten, kdo nejedná jen podle rozmarů a vrtochů, ale kdo je schopen intelektem ovládat svou vlastní psychiku. A na to je i ruské přísloví: „Rozumem nehřeší, ale vůlí“. Po čemž se stává pochopitelným proč „Svoboda, to je uvědomělá nutnost“, protože „Každému jeho vůle“. Ale to znamená, že „Jeho je vůle, jeho je i osud“, tj. každý má volnost (právo) mít své mimolexikální obrazy o individuálním a celostném světě, který ho obklopuje a bezmyšlenkovitě je v životě následovat, ale přitom si nestěžovat na svůj osud. Slovo „bezmyšlenkovitě“ je označeno z toho důvodu, že kódování mimolexikálních obrazů podvědomí slovem nutně vede k chápání svobody na úrovni poznání, jako vědomé nutnosti srovnávat své lexikální obrazy s lexikálními obrazy druhých lidí. Pokud člověk tomuto procesu neporozumí, dostává se do patové situace, kdy „Rozum chce, ale vůle nebere“. To znamená, že vedomí mechanicky přijímá slova, ale v podvědomí nevznikají jim odpovídající obrazy a proto se vědomá činnost blokuje. Nakonec, o rozdílu podvědomí člověka a zvířete: „Člověk má vůli, zvíře pobuzení“. Všechna rčení jsou uvedena ve slovníku V.I. Dála. Pobuzení, dle tohoto slovníku, je dar vrozený všem živočichům, vykonávat všechny potřeby podvědomě. V pobuzení živočichů jsou sloučeny do jednoho rozum a vůle, nebo myšlenka a srdce, v člověku rozdělené. Ohař hledá divokou zvěř pobuzením, tj. podřizuje se programu umístěnému v jeho psychice.

„Pobuzení“ zvířat je výsledek modelování Objektivní reality v psychice zvířete, za prvé, na úrovni genetické podmíněnosti psychických možností druhu, za druhé, výchovného vlivu, který na něj má okolí zvláště jeho a jiných druhů bez jejich pochopení. I živočichové odrážejí ve své psychice Objektivní realitu druhem obrazů s člověku neznámými vnělexikálními kódy. Ale hovořit o „pojmech“ ve vztahu k živočichům je možné jen na úrovni jejich schopností k lexikálním formám kódování jejich subjektivních obrazů. Běda! Pes má na celou různorodost těchto obrazů jeden kód (při různém emocionálním zabarvení): Haf! Kráva: Bů! Kočka: Mňau! atd.

Tak jsme probrali první polovinu spirálovitého procesu poznání. Každý člověk v procesu celého svého života patří paralelně do mnoha vzájemě se prolínajících sociálních skupin, lišících se jedna od druhé okruhem zájmů: rodinných, profesionálních, stranických, náboženských, nacionálních, mafiánských, atd. A pokud v takové základní skupině-rodině každé pronesené slovo nebo výrok, obvykle, vyvolává u členů rodiny společné obrazy ve vztahu k určitým jevům vnitřního a vnějšího lidského světa, pak při vcházení v každou další sociální skupinu mohou ta samá slova vyvolávat zcela jiné obrazy ve vztahu k přesně těmtýž věcem a jevům okolního světa. To se odráží v ruském pořekadle: „Ne každé slovo je každým pochopeno“. A v tom je také ukázka lidské svobody, ale ne té deklarativní, o které tak ráda spekuluje naše nezodpovědně žvanící „liberální“ (v překladu z AJ – svobodná) inteligence, ale skutečné, předurčené Shora. Slovo, slovní vyjádření, stávající se jednotným kódem pro množství individuálních obrazů ve vztahu k určitým věcem a jevům okolního světa ve, svým složením, dostatečně široké sociální skupině, se pro ni stává obecným pojmem. Ve výkladovém slovníku ruského jazyka V.I. Dála je výrok: „Louka, břeh, les tento se rozumí, potápí se, zalévá se každoročně“. Jinými slovy, pokud se množství individuálních obrazů zalévá/plní, zažehává se nějakým novým společným kódem=mírou=slovem, potom v masovém vědomí probíhá společný proces odumírání starého pojmu ve vztahu k jednomu a témuž všem společnému jevu vnějšího světa a přivádění na svět nového.

A teprve po ukončení celého závitu spirálního procesu poznání nové slovo nebo slovní vyjádření jakoby ožívá, tj. stává se všeobecně užívaným, ale předevší, se také uchovává ve slovnících a textech, a pokud se nepoužívá, jakoby odumírá. A čím širší je ve svém složení skupina lidí, čím širší okruh zájmů představuje, tím závažněji a významěji  v lidské činnosti vzniká všeobecně příjmané slovo-pojem. A tehdy nastane to, co básnickou formou vyjádřil básník N. Gumilev: „Slovem zastavují Slunce, slovem boří města“.

Pochopitelně, slovem nejen boří, ale i budují. Vše závisí na tom, obrazy jakých jevů, zda tvůrčích nebo destrukčních, vyvolává v podvědomí člověka konkrétní slovo nebo slovní vyjádření. Takto, druhá polovina spirály zobrazení-poznání vypadá následovně: slovo, stávaje se společným kódem pro množství individuálních obrazů, získává status pojmu ve vztahu k jistým objektivním jevům v konkrétní historické době rozvoje společnosti. Na základě toho, že vesmír je celostný a představuje proces trojjedinnosti hmoty, informace a míry, pak při existenci dvou složek: míry-slova a informace-obrazu, třetí - materializující se jev - se bezpodmínečně realizuje. Tak člověk, na rozdíl od živočicha, roztrhl infernální (zamknutý) kruh prostého zobrazení, převrátiv ho do spirály zobrazování – poznání. Tak člověk, část jediného a celostního světa, uskutečňuje Bohem mu danou možnost poznávat a řídit  transformovat okolní svět věcí a jevů, což není dostupné zvířeti.

Při tom je důležité pochopit roli řízení. „Vůle“ a „svoboda“, jako kategorie nevědomí a vědomí, ukazující na možnosti člověku dané Shora konat buď v režimu „autopilota“ (na základě programů, uložených v podvědomí přes genetický kód, ale také prostřednictvím invaze do psychiky mimo vědomí nebo během procesu vzniknuvší vědomé sebevýchovy[34]), nebo v režimu přímé „pilotáže“, tj. při dohodnuté interakci vědomí a podvědomí s ohledem na situaci, vznikající ve vnitřním a vnějším světě člověka. Avšak, před změnou vztahu frekvencí biologického a sociálního času [35]„pilot“ nebyl ve stavu stabilně kontrolovat program „autopilota“, tj. spojení mezi individuálními a obzvláště kolektivním nevědomím a vědomím ve své většině existovaly přímé, ale opačné (kontrola podvědomí ze strany vědomí) většinou nebyly a proto dav lehce podléhal vášním, což dovolovalo jeho řízení obejitím vědomí přes podvědomí.

Židovský dav, jehož obraz je skryt pod jménem Jevgenij, není v tomto smyslu výjimkou[36].

*     *    *

Hlava 7. Nebo to vidí ve snu?

Его отчаянные взоры                                              Jeho zoufalé pohledy                                    

На край один наведены                                          na jeden okraj zaměřeny

Недвижно были.                                                     nehybné byly.

V souladu se slovníkem V.I. Dála, zoufalý člověk, žijící bez rozmyslu, odhodlaný ke všem krajnostem, tj. posedlý. V Koránu se o takových říká: „Ale pokud by pravda následovala jejich nadšení, pak by rozvrátili nebe, a zemi, a všechny, kdo jsou v nich“ Súra 23, verš 73 (71) v překladu I. J. Kračkovského. Zoufalá práce, podle slovníku V.I. Dála: beznadějná, ztracená; minimálně i nebezpečná, hrozná. Podobná analýza informace ohlášené (fráze o zoufalých Jevgeniových pohledech)  dovoluje zpřístupnit i informaci nevyřčenou, maniakální směřování židovstva za lživým, a pro lidstvo nebezpečným cílem. Proto dále jde, jakoby nesouvisející s předchozí větou, obrazný popis mocných a krutých, v mnohém destruktivních revolučních procesů, plynucích z „pobouřené hlubiny“ a v Rusku obyčejně vyprovokované prostřednictvím zvláštní aktivity židovstva.

                    Словно горы,                                       Jakoby hory,                          

Из возмущенной глубины                                      z pobouřené hlubiny                                     

Вставали волны там и злились,                             zvedaly se vlny a vztekaly

Там буря выла, там носились                                 byla tam bouře, a nesly se

Обломки...                                                                úlomky…

A hned poté volání Jevgenije k Bohu kvůli nebezpečí:

         Боже, Боже! там —                                         Bože, Bože! Tam -

Увы! близехонько к волнам                                               Běda! Vlny na dosah                                               

Podle slovníku V.I. Dála, „v přeneseném významu je vlnou zvána jednosměrně se pohybující hromada, dav:

Народ волна волной валит.                                               Národ se vlna vlnou valí.

Мирская молва, что морская волна.                      Světová zvěst, co mořská vlna.

Толпа волнуется — возмущается.”                                   Dav se bouří – pobuřuje“

V básni je slovo „vlny“ nejpoužívanějším ze všech a v textu je použito třináctkrát, přitom s velmi širokým spektrem nejrůznějších charakteristik: opuštěné, nové, hlasité, zlostné, děsivé, bouřlivé, jiné. Je ještě jedno poukázání (v „Úvodu“) na nějaký „nacionální“ odstín vln.

Вражду и плен старинный свой                            Nepřátelství a zajetí dávné své

Пусть волны финские забудут                              Ať vlny finské zapomenou

И тщетной злобою не будут                                   A marným vztekem nebudou

Тревожить вечный сон Петра.                               Jitřit Petrův[37] věčný sen.

Slovo „nacionální“ je v uvozovkách proto, že „v překladu z irštiny slovo „finn“ znamená „tajné vědění“, a v irských mýticko-epických tradicích je to hrdina, mudrc, prorok“[38], tj. v podstatě buď žrec, nebo znachar (v závislosti na tom, v čích zájmech koná: celé společnosti nebo nějakého klanu). Jinými slovy, aby se nenarušila celostnost vyprávění na úrovni druhé smyslové řady, pak v „Úvodu“ je řeč jinotajně o opozici znacharských davů, majících různé cíle ve vztahu k davům nacionálním.

Na konci „Druhé části“ básně se odkrývá obsahová stránka slova „vlny“ přes  slovesný rým „tlačily se“:

                           Он узнал                                                                    Poznal
И место, где потоп играл                                       I místo, kde potopa hrála
Где волны хищные толпились                            Kde se vlny dravé tlačily
Бунтуя злобно вкруг него.                                    Zlobně okolo něj bouřily.

Skutečně, dav není schopen smysluplných činů: může jen zlostně bouřit. Dále o příčinách strachu Jevgenije. Na úrovni první smyslové řady se bojí toho, že povodeň představuje nebezpečí pro Parašu, její matku a jejich obydlí.

Почти у самого залива —                                      Téměř u samotné zátoky je

Забор некрашеный да ива                                      Plot nenatřený a vrba

И ветхий домик: там оне,                                       A domek vetchý: tam jsou ony,

Вдова и дочь, его Параша,                                     Vdova a dcera, jeho Paraša,

Его мечта...                                                              Jeho sen…

Na úrovni druhé smyslové řady je Paraša obrazem ruských národů. Tehdy židovský sen (ovšem nevědomý, protože všechno se děje ve snu) je vstoupit do této rodiny, ale ne v roli „bohem vyvolených“, nýbrž rovnoprávného člena a tak se spojit s Parašou. Ale co tomu brání?

Za prvé je to „Vetchý domek“, který je „Běda! Blízko k vlnám“. Idealistický ateismus „Starého zákona“ (v ruštině: „Vetchý zákon“) se ke konci 19. století nejen přiblížil ruským národům přes první vydání Bible v ruském jazyce, ale brzy byl jimi i překonán.

Za druhé je to vdova. Dle běžného vědomí je to prostě Parašina matka. Odhalení jinotaje druhé smyslové řady je v „Úvodu“.

Темнозелеными садами                                          Temně zelenými zahradami

Ее покрылись острова.                                           Se pokryly ostrovy.

И перед младшею столицей                                   A před mladším hlavním městem                             

Померкла старая Москва,                                       Vybledla stará Moskva,

Как перед новою царицей                                     Jako před novou carevnou

Порфироносная вдова.                                           Vdova oděná v Purpuru.

O tom, že „ostrov“ je obraz řídící „elity“ se mluvilo výše. Slovo „ostrov“ se nerýmuje se slovem „vdova“ (v originálním znění básně – pozn. přek) jen tak. Na úrovni druhé smyslové řady je vdova obrazem monarchistické vlády ruské civilizace. Absence vdovina jména (na rozdíl od dcery) je zamlčeným poukázáním na to, že každá konceptuálně nesamostatná forma státního řízení je dočasná. Ačkoliv o vdovině muži v „měděném jezdci“ není ani slovo, ale obraz tohoto „nebožtíka“, zůstávajícího mimo záběr, se nezjevně vyskytuje. Pokud „vdova“ je obraz formy vládnutí, pak „vdovin muž“ je obraz vládnoucí třídy, po celou dobu potenciálního nebožtíka. O tom vdova hovoří v 51. oktávě „Domku v Kolomně“ přímo, poté, co ji Paraša přitlačila otázkou o „záhadném“ zmizení Mavruši:

Обедня кончилась; пришла Параша.                                  Dopolední mše skončila: přišla Paraša.

—“Что маменька?” — “Ах, Пашенька моя!                       „Co je maminko?“ „Ach, Pašenko moje!

Маврушка...” — “Что, что с ней?”                          Mavruška…“ „Co, co je s ní?“

— “Кухарка наша...                                                  „Kuchařka naše…

За зеркальцем... вся в мыле...” — “Воля ваша,      Za zrcátkem… celá v pěně…“ „Jak je libo,

Мне право ничего понять нельзя;                            nic správně nechápu;

Да где ж Мавруша?” — “Ах, она разбойник!                    A kde je Mavruša?“ — „Ach, ona je lupič!

Она здесь брилась!.. Точно мой покойник!”                    Oholila se tu!... Jako můj nebožtík!“

Ještě jednou vzpomeňme, že „Mavr“ je pseudonym německého žida Karla Marxe. V tomto smyslu je „Mavruša“ svérázný poetický palec ukazující na marxismus, jako exportní úpravu biblické koncepce řízení ruských národů, překonávajících na konci 19.století ve svém podvědomí idealistický biblický ateismus.

Palec ukazuje přesně (Ma-Vruša a lupič), protože už dávno je známo, že marxistická politická ekonomie byla postavena na smyšlených kategoriích, které nepodléhají praktickému měření v procesu hospodářské činnosti společnosti. Takovými jsou „nutná“ a „přidaná pracovní doba“, „jednoduchá“ a „složitá práce“, „nezbytný“ a „doplňkový produkt“ atp., plus je v tom chyba nebo trestuhodná lež (zlý úmysl) K. Marxe v otázce „Smithova dogmatu“.

Jednou z aforistických definic socialismu byla Leninova: „Socialismus je účetnictví a kontrola“. Ve vztahu k politické ekonomii to znamená, že jelikož v praktické hospodářské činnosti je měření kategorií marxistické polit-ekonomické vědy nemožné, tudíž není možné ani účetnictví a kontrola, a důsledek je, že není možný ani socialismus, ani přechod ke komunismu na základě marxismu.

Jinými slovy, marxismus vytváří svou propagandou pravdě-podobný (ale nikoliv pravdivý) popis procesů společensko-ekonomické činnosti a její popis je marxisty příjímán na víru, bez pochopení, protože zdravým rozumem není člověk schopen spojit smyšlené kategorie marxistického učení s životní realitou. Přitom při střetu s marxismem může každý jedinec udělat dva naprosto vylučující se závěry:

•          Buď přiznat svou omezenost a sklonit se před vykladači života na marxistickém základě, připouštěje, že překonali to, co on sám nemohl překonat;

•          Nebo přiznat, že on sám je při smyslech, ale potom si musí přiznat, že obsahově je marxismus pitomost a ti, kdo vykládají život na jeho základě, představují dohromady s jejich psychicky nenormální tlačenkou (stoupenci) politické aféristy s globálními aspiracemi.

V prvním případě se takový jedinec může směle řadit k marxistům; v druhém pak ke společnosti lidí se zdravým úsudkem. A přitom v prvním případě bude společnost nějakým způsobem žít, předpokládaje, že moc, včetně finančně-ekonomické, náleží vykladačům života na základě marxizmu; tak budou přemýšlet také mnozí z těch vykladačů; ale reálná moc bude hlavně náležet těm, kdo vytvořil marxismus jako krytí pro svou reálnou úplnou svobodu konání (zvůli, zlovůli) ve vztahu k celým národům.

V druhém případě bude společnost nucena zformovat antimarxistickou sociologii, schopnou bránit její život před pokusy kurátorů marxizmu k jejímu vykořisťování ve svých cílech.

A za třetí, pro židovstvo po tisíciletí nevyřešená otázka:

                               Или во сне                                                                   Nebo to

Он это видит? иль вся наша                                  ve snu vidí? Nebo i celý náš

И жизнь ничто, как сон пустой,                            Život je nic, jako prázdný sen,

Насмешка Рока над землей?                                  Výsměch osudu nad zemí?

Puškinova odpověď je krátká a zní jako historický ortel:

И он, как будто околдован,                                    A on, jakoby byl začarován,

Как будто к мрамору прикован,                             Jakoby byl k mramoru přikován,

Сойти не может!                                                     Sestoupit nemůže!

Jinými slovy, navenek Jevgenij „na mramorovém zvířeti sedí“, ale ve skutečnosti je očarován a přikován staroegyptským znacharstvem, zamaskovaným v koleně levitů, otrockou nutností být nemyslící periferií biblického znacharstva, nejstarší a nejbohatší mafií. Současní antisemité jsou ve své většině také nemyslící, neboť se nejvíce ze všeho trápí objasňováním zvláštní soudržnosti židovstva a jejich záviděníhodné houževnatosti v dosahování stanovených cílů. Celé tajemství jejich soudržnosti je v nevědomé konceptuální disciplinovanosti. Proti ní lze postavit jen vědomou konceptuální disciplínu společnosti jako celku, tím spíše, že koncepce alternativní k biblické - KONCEPCE SPOLEČNÉ BEZPEČNOSTI „Mrtvá voda“, prezentována v soudobé lexice, již existuje. Předvídal takovou možnost Puškin? Posuďte sami:

                    Вкруг него                                                       Okolo něj

Вода и больше ничего!                                           Voda a víc nic!

Teprve po těchto slovech se poprvé objevuje Ten, jehož jménem je poéma nazvána:

И, обращен к нему спиною,                                   A, obrácen k němu  zády,

В неколебимой вышине,                                        V neochvějné výšině,

Над возмущенною Невою                                      Nad vzbouřenou Něvou

Стоит с простертою рукою                                    Stojí s rukou nataženou

Кумир на бронзовом коне.                                     Modla na bronzovém koni.

Těmito slovy končí první část básně. Protože s „modlou“ se ještě nejednou setkáme, okomentujeme její roli ve vyprávění na závěr celého výzkumu. A zatím přejdeme k zhodnocení dalšího vývoje událostí, jejichž popisem je uvedena Druhá část.

Část druhá

Jedno vejce dvakrát nevysedíš!

Kozma Prutkov

Hlava 1. „Jiná“ a „nová“ voda

 „Část druhá“ začíná popisem následků porevolučních otřesů:

Но вот, насытясь разрушеньем                              Nuž, nasytivše se ničením

И наглым буйством утомясь,                                 A vyčerpavše se náhlým řáděním,

Нева обратно повлеклась,                                      Něva nazpátky se vlekla,

Своим любуясь возмущеньем                                Kochajíc se svým vzdorem,

И покидая с небреженьем                                      A přezíravě opouštěla

Свою добычу.                                                          Svůj úlovek.

Přináležíce k vyšší vrstvě a s jasnou představou, co je to „ruská vzpoura (revoluce), nesmyslná a nemilosrdná“, básník usiloval donést čtenáři poetickou formou nějaké, nejprve vnělexikální obrazy, které před ním vyvstávaly, jako „vzpomínky“ na budoucí bědy, přes které bude muset Rusko projít, než se zbaví periferie biblického znacharstva.

Так злодей,                                                               Tak lump,

С свирепой шайкою своей                                     se svojí bezcitnou bandou,

В село ворвавшись, ломит, режет,                         do vesnice vtrhnuv, láme, zabíjí,

Крушит и грабит; вопли, скрежет,                                    ničí a krade; nářky, skřípot,

Насилье, брань, тревога, вой!..                              násilí, nadávky, poplach, hlasitý pláč!..

И, грабежом отягощенны,                                      A, lupem obtěžkáni,

Боясь погони, утомленны,                                     bojíce se pronásledování,

Спешат разбойники домой,                                               spěchají lupiči domů,

Добычу на пути роняя.                                           ztrácejíce lup po cestě.

Podílelo se na revolučním zmatku a rozkrádání židovstvo? Bezpochyby! Navíc ono, jako obvykle, jej vedlo, aby potom, co emoce bezmyšlenkovitě bouřícího davu utichnou, na jeho ramenou, doslova jako pěna na hřebenech vln, se prorvalo k moci[39]. Tak viděl Puškin porevoluční události a tak se opravdu i odehrály.

Вода сбыла, и мостовая                                          Voda opadla, a dlažba

Открылась, и Евгений мой                                    se odkryla, i Jevgenij můj

Спешит, душою замирая,                                       spěchá, duše trnouc,

В надежде, страхе и тоске                                      v naději, strachu a smutku

К едва смирившейся реке.                                     k sotva se uklidňující řece.                    

Vzbudit revoluční nadšení, spustit v davu rozvratné procesy je mnohem snažší, než je zastavit a zavést na cestu rozvoje. To je důvod, proč řeka po povodni, jako obraz národa po emocionální erupci, výbuchů destruktivní nenávisti k utlačovatelům, je „sotva se uklidňující“.

Oslava vítězství emocionálně vydrážděného davu v jakékoliv revoluci je vždy iluzorní, protože její plody připadnou parazitům, pěně, pokrývající vlny národního hněvu, který dřívější vládnoucí „elita“ vnímá jako bezdůvodnou zlobu:

Но, торжеством победы полны                             Avšak, oslavou vítězství plny,

Еще кипели злобно волны,                                    ještě zlostně kypěly vlny,

Как бы под ними тлел огонь,                                jakoby pod nimi plál oheň,

Еще их пена покрывала,                                        pěna je ještě pokrývala,

И тяжело Нева дышала,                                          a Něva těžce dýchala,

Как с битвы прибежавший конь.                          jako kůň, který přiběhl z bitvy.

Posledními dvěma řádky básník snímá vnější protiklad mezi již, díky předchozím pracem, známým obrazem davu jako koně (například Ruslanův kůň v básni „Ruslan a Ludmila“) a vodami Něvy v „Měděném jezdci“. Liberální inteligence a její starodávný základ, židovstvo, je pěnou všech revolučních vln. Národ se jí zpočátku také kochá:

Поутру над её брегами                                           Po ránu nad jejími břehy

Теснился кучами народ,                                         tísnila se spousta národa,

Любуясь брызгами, горами                                    kochající se tříští, horami

И пеной разъяренных вод.                                     A pěnou rozzuřených vod.

Poslední věta velmi přesně definuje předrevoluční stav davově-„elitární“ společnosti, jakým byl na začátku století v Rusku. Rozhoupávajíc státní koráb, tato „pěna“ se lehce a rychle adaptuje na změny kurzu, které vypracovávají zasvěcení navigátoři, ale vydávají je jakoby nezávislí kapitáni, šéfové stran. Z toho pochází i všem známé „Strana je náš kormidelník“ z písně sovětských dob.  Ale na reálném korábu je každému námořníku známo: kormidelník kurz korábu neurčuje. To je práce navigátorů, privilegované části velitelského sboru.

Pro židovstvo je hlavní zavčas přeběhnout zleva doprava nebo zprava doleva. Samostatně tohoto manévru nejsou schopni: je potřeba převozník.

Евгений смотрит: видит лодку;                            Jevgenij se dívá: vidí loďku;

Он к ней бежит как на находку;                            Běží k ní jak za objevem;

Он перевозчика зовет —                                        volá převozníka -

И перевозчик беззаботный                                    a převozník lehkomyslný

Чрез волны страшные охотно                                rád přes strašné vlny

Его за гривенник везет.                                          Za desetník ho veze.

Objevil se lehkomyslný převozník, obraz globálního prediktora. Proč má tak zvláštní přívlastek: lehkomyslný? Výše bylo ukázáno, že transformace staroegyptského žrečestva v globální hierarchii znacharů, používajících znalosti o uspořádání světa pro své sobecké cíle, přivedla současnou technokratickou civilizaci na hranici minimálně ekologické katastrofy. „… Bůh není Bohem nepořádku, ale ladu. Tak bývá ve všech shromážděních svatých!“ (Korintským I., 14:33),  toto porovnáno s nezodpovědností a lehkovážností globálního znacharstva signalizuje jejich antilidské cíle ve vztahu k uspořádání života na planetě Zemi ( = cíle, v rozporu s Úmyslem Jeho).

Proč za desetník? Církevní hierarchie žije z „desátků“, desetiny všeho, vytvořeného produktivní prací společnosti. Každá církev (katolická, lutheránská, protestanská, pravoslavná) nezávisle na tom, zda to chápe nebo ne, je otevřená periferie globálního znacharstva, které je legitimní ve vztahu ke staroegyptskému žrečestvu. Proto církevní hierarchové, zpravidla, vedou spory mezi sebou a představiteli jiných náboženských konfesí jen o dogmatech a kánonech věrouky, ale libovolná motlitba nezávisle na tom, ke které konfesi patří věřící, končí slovem Amin! Amen!... Amon!? A hlavně, ani jedna z církví nikdy otevřeně nezavrhla rasistickou doktrínu „Deutoronomia-Izajáše“. A navíc, v jejich symbolech víry není ani jednoho slova Krista, a ze svatého písma je odstraněno i samotné Poselství míru Ježíše Krista, nahrazeno „svatým zvěstováním“ od čtyř apoštolů. Tak je při vůli možné uvidět jediného a toho skutečného pána všech, mezi sebou o dogmatech věroučení bojujících církví.

O tom samém hovoří i ten fakt, že za Pompeiových časů se v Římě nejvyšší žrec egyptštinou obracel k bohyni Isis, a současný Římský papež má stejné pojmenování jako měl nejvyšší žrec starověkého Říma, Nejvyšší pontifik (Pontifex maximus). A i tiára „náměstka“ Kristova na zemi je přesná kopie pokrývky hlavy staroegyptského faraona, považovaného také za boha. Takže bez ohledu na cíle nebo přání hierarchů libovolné náboženské konfese, fixované na biblickou koncepci, všechny platí svůj „desátek“ globálnímu převozníkovi za své „legitimní“ právo přepravovat se „přes strašné vlny“ nacionálních davů v globálním historickém procesu.

Levité a rabíni zde nejsou výjimkou, ačkoliv mají v tomto pohybu své zvláštnosti a „privilegia“.

И долго с бурными волнами                                  A dlouho s bouřlivými vlnami

Боролся опытный гребец,                                      zápasil zkušený veslař,

И скрыться вглубь меж их рядами                        a skryt v hloubi jejich řad                 

Всечасно с дерзкими пловцами                            hodinu co hodinu s odvážnými plavci

Готов был челн — и наконец                                 připraven byl člun, a nakonec

Достиг он берега.                                                    dosáhl břehu.

Несчастный ...                                                         Nešťastný…

Proč je Jevgenij nešťastný? Co je příčinou neštěstí židovstva? Abychom odpověděli na tuto otázku, musíme pochopit druhou a třetí smyslovou řadu obrazu Něvy v době jejího rozvodnění.

V první části poémy jsme byli svědky, jak Něva během povodně tekla zpět. V souladu s první smyslovou řadou to znamená, že se změnit směr toku a změnilo se i označení břehů: pravý břeh se stal levým a levý pravým.

V druhé smyslové rovině je zde Něva obraz davu, který pod vlivem západních větrů neočekávaně změnil smýšlení od nehybně patriarchálních k bouřlivě revolučním, destruktivním.

Ale v básni je i třetí smyslová řada, podle které je Něva („řeka času“) během změny směru toku obrazem kvalitativní změny míry poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času v globálním historickém procesu.

Tento dříve neznámý jev, kvalitativně odpovídající novému informačnímu stavu, do kterého lidstvo vešlo ve 2. polovině 20. století, je třeba objasnit zvlášt´.

Behaviorální reakce libovolného systému na vliv vnějšího okolí nastupuje na základě informačního zabezpečení, charakteristického pro každý z nich. Toto tvrzení je opodstatněný i ve vztahu  k živým organismům. Ve zvířecím světě  informační zabezpečení chování nazývá věda, zaprvé, instinkty a nepodmíněnými reflexy, které jsou podmíněné geneticky každému druhu; a, zadruhé,  podmíněnými reflexy, ve kterých se odráží osobní zkušenost živého organismu v adaptaci na své prostředí, a která se geneticky nedědí při střídání generací.

Čím vyšší je organizovanost biologického druhu, tím větší je podíl a absolutní objem geneticky neděděných informací ve struktuře informačního zabezpečení jeho příslušníků.

U nejorganizovanějších druhů geneticky předávaný program rozvoje jeho příslušníků  předurčuje „dětství“. Během „dětství“ rodiče a/nebo celkově starší generace utvářejí v rostoucím pokolení geneticky nepodmíněné reflexy, odrážející zkušenost starších žijících generací.

Člověk rozumný, jako biologický druh, se při takovém pohledu liší od světa zvířat především tím, že díky slovní řeči, výtvarnému umění, literatuře atp. každému dalšímu pokolení je k osvojení dostupná nejen zkušenost a životní návyky žijících dospělých generací, ale na té či oné úrovni i kulturou[40] zafixované zkušenosti a životní návyky předchozích generací.

Při takovém vnímání je možné informační stav společnosti definovat: na úrovni biosferní  podmíněnosti - geneticky osvojená informace od všech příslušníků minulých generací; na úrovni sociální podmíněnosti - geneticky nepředávaná informace, chránící paměť živých, ale také zafixovaná na společností zrozených materiálních nosičích[41] informace, tj. v kulturních památkách, využívaných[42] alespoň jednou osobou.

V tomto kontextu se kulturou rozumí veškerá geneticky nepodmíněná informace, společností chráněná a předávaná z generace na generaci na základě sociální organizace (společenského způsobu života). Informační stav společnosti je stav informačního zabezpečení jejího chování, podmíněný biologicky a sociálně (kultura). Při tom je geneticky předáván (zafixován) potenciál osvojení kulturního dědictví předků a jeho dalšího přetváření každým novým pokolením, ačkoliv samy kulturní vymoženosti se geneticky nepředávají.

Život společnosti je proces obnovování jejího informačního stavu, probíhající jak na úrovni fyziologie látkové výměny při početí dětí, tak na úrovni přetváření kultury společnosti. Při výměně generací se v ní na úrovni biosferické podmíněnosti obnovují v genealogických liniích kombinace genetických kódů, tj. genotypy mnoha žijících osob druhu Člověk rozumný. Na úrovní sociální podmíněnosti probíhá proces obnovy aplikovaných teoretických znalostí a návyků, v jehož důsledku nové technologie a technická řešení vytěsňují předchozí řešení stejného určení a celkově se rozšiřuje množství technologií a technických řešení.

Je možné hovořit o rychlosti průběhu procesu informační obnovy jak na úrovni biosférní podmíněnosti, tak na úrovni sociální podmíněnosti.

Jako míru rychlosti na úrovni biosferické podmíněnosti je možné vzít statistický průměr věku rodičů při narození jejich prvního potomka; buď délku aktivního, tj. pracovního života; nebo dobu, během které probíhá 50% (nebo jiná statisticky standardní) obnova populace atp. Ale všechny tyto veličiny jsou statisticky provázány a hranice jejich změny jsou biologicky předefinovány normální genetikou druhu.

Další text je třeba obrazně spojit s obr. 4.

Obr.4 – změna poměru frekvencí sociálního a biologického času.

Na úrovní sociální podmíněnosti jako míry rychlosti procesu je možné vybrat čas změny libovolných parametrů kultury, například kulturologové často uvádějí dobu, během níž dojde ke zdvojnásobení objemu vědecko-technických informací.  Protože informační kapacita společnosti má své hranice, a civilizace je také založena na výrobě, je průkaznější vybrat čas „morálního“ zastarávání a smrti techniky a technologií nebo statistiku, sestavenou z množiny sociálně významných technologií a technických řešení, určujících kulturu výroby.

Ale otázka rychlosti toků procesů v životě společnosti je spjata s otázkou výběru etalonu času, nezávisle na tom, zda je tento fakt chápán či nikoliv. V principu, jakýkoliv proces, podléhající periodizaci, může být vybrán v roli etalonu - měřiče času. Ve vztahu k lidstvu je možné tímto způsobem zavést pojem biologického a sociálního času. Úměrně tomu lze historický čas měřit v jednotkách astronomicky podmíněného času, jak je zvykem v naší době; lze ho měřit i dobou vlády, jak je to ukázáno v Bibli, a co je dosud používáno v Japonsku, tj. na základě biologické podmíněnosti; je možné měřit i na základě sociálně podmíněného (kulturologického) etalonu.

V jakémkoliv případě astronomický etalon, biologický etelon a sociální (kulturologický) etalon času mohou být navzájem porovnány (vztaženy). Je možné vysledovat, jak se měnil vztah frekvencí procesů-etalonů biologického a sociálního času v historickém vývoji Západní a globální civilizace ve vztahu k pro ně společnému etalonu astronomického času.

V každé genealogické linii, dle statistického průměru, se rodičům jedenkrát za 15 – 25 let[43] narodí první potomek. Doba aktivního života má přibližně stejnou délku. V souladu s tím může být frekvence biologického času vyjádřena fb = 1/(25 let). Charakterizuje rychlost obnovy informací v populačním genofondu a liší se jen málo v celé historii.

V životě technokratické civilizace dominuje nepřetržitý proces vytěsňování zastarávajících technologií a technických řešení řešeními novějšími, ale se stejným určením. Proto je možné vypočítat statisticky průměrnou periodu obnovy všech technologických, sociálně důležitých vědomostí, „Ts“ v každé historické epoše. Jako etalon frekvence sociálního času je možné vzít frekvenci fs = 1/Ts. Charakterizuje rychlost obnovy sociálně významné informace, jenž se nepředává geneticky přes fyziologii, ale prostřednictvím kultury, šířené společenským uspořádáním (sociální organizací), z pokolení na pokolení. Tato frekvence fs v čase nepřetržitě vzrůstala: za času faraonů, Kazatele, Ježíše a prvních století našeho letopočtu, kdy se utvářela a získávala na významu biblická koncepce řízení, tvořila veličinu řádu 1/(sto let); v současnosti se standardní frekvence sociálního času sestává 1/(10 let) – 1/(5 let), v závislosti na tom, o jaký znalostní obor jde.

Jinými slovy, v době, kdy bylo ohlášeno Deuteronomium, sociálně významné množství technologií a technických řešení se v průběhu staletí neobnovovalo, a technicky téměř neměnným světem prošlo mnoho generací. V naší době se sociálně významné množství technologií a technických řešení obnovuje rychleji, než jednou za 10 – 15 let, a technosféra, obklopující člověka, se stačí během aktivního života jedné generace obměnit několikrát. Tzn. změnil se poměr standardních frekvencí biologického a sociálního času (bývalo fs << fb; nyní fs > fb), viz schéma na obr. 4.

Tato změna poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času, byla vnímána některými básníky, vědci a mystiky v období konce 19. a poloviny 20. století, ale stala se jasně vyjádřenou, otevřenou všeobecnému vnímání a porozumění až na konci druhé poloviny 20. století, kdy se během života jedné generace stihly vícekrát obměnit nutné znalosti a praktické návyky[44].

A všechna teoretická schémata, popisující tematiku vzájemných vztahů společnosti s jejím kolektivním vědomím a nevědomím, sestavená před touto změnou vztahů etalonových frekvencí, po ní ztrácí svou užitečnost, pakliže vůbec nějakou v minulosti měla. Je tomu tak proto, že při novém vztahu etalonových frekvencí biologického a sociálního času motivace chování, logika sociálního chování, vlastní předchozímu vztahu etalonových frekvencí vedou k sebedestrukci předcházejícího uspořádání společenského života, předcházejících typů sociální organizace civilizace.

Při biblickém poměru frekvencí etalonů biologického a sociálního času, statisticky převládalo následující: jakými vědomostmi člověk disponoval ve svých 25 letech, s těmi vědomostmi také zemřel. Získávání nových vědomostí během celého aktivního života bylo údělem menšiny společnosti, a nikoliv její většiny. A sociální organizace byla postavena na statistice nepostradatelnosti a nahraditelnosti nositelů praktických vědomostí a dovedností, díky čemuž nositelé vzácných sociálně významných znalostí měli možnost diktovat monopolně vysoké ceny za produkt své činnosti ve společenském sjednocení práce (při dělbě specializací). Získání užitečné dovednosti, dosud ve společnosti neznámé, dávalo jejímu objeviteli a prvním nositelům a/nebo jejich potomkům možnost vyšvihnout se na schodech sociální pyramidy davo-„elitarismu“ a celý svůj život stabilně zaujímat toto postavení, a rodině také dávalo možnost udržovat předkem kdysi vybojovaný status při výměně generací. To bylo možné minimálně při emigraci do jiného státu, pokud v rodném státě páni davově-„elitární“ pyramidy pro něj nemohli/nechtěli najít volné „korýtko“ nebo se štítili společnosti bývalého „plebejce“. Tak se do konce 19. století stavěla sociální pyramida na základě regulace přístupu ke vzdělání těm či oněm sociálním skupinám, a jedenkrát vše nabiflovav na univerzitě, bylo možné s těmito znalostmi a dovednostmi vystačit celý život.

Při biblickém poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času, protože kultura se během života jedné generace významně neměnila, nebyl mezi lidstvem a ostatními druhy planetární biosféry principiální rozdíl v tom smyslu, že informační stav společnosti se obecně měnil rychlostí střídání generací, přesně tak, jako se informační stav ve světě zvířat mění rychlostí střídání generací. A v tomto smyslu historie ne-zvířecího života  lidstva celkově začíná až změnou poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálního času. Tomuto poměru frekvencí také odpovídala nadvláda kódující psychiku pedagogiky, jejímž cílem bylo neodhalit tvůrčí schopnosti člověka, nenaučit ho vnímat a chápat svět samostatně, vzpomínaje historická dědictví kultury, ale natlouct mu do psychiky dědictví minulosti, uznávané autoritami. Zkrátka, škola útlaku dominovala nad školou tvůrčí.

Ale při současném vztahu etalonových frekvencí biologického a sociálního času, nabiflovav jedenkrát za život specializaci na vysoké škole, není možné již celý život parazitovat díky kdysi vlastním přičiněním získaným vědomostem, vyprodukovaným ale předky, protože vědomosti zastarávají rychleji, než perioda aktivního života jedné generace, která průměrně netrvá déle než 15 – 25 let. Abyste celý život učili společnost na základě principů kódující pedagogiky, je nezbytné disponovat druhou paralelní společnost, složenou jen z učitelů a patronů . To není možné, proto sebevzdělávání na základě počátečního vzdělání (jako startovní linie) je jedinou možností udržení kvalifikace v nových historických podmínkách.

Škola šprtání se přežila, ale její oběti stále ještě žijí a působí nepřiměřeně okolnostem a zhoršují je, protože staré vědomosti a dovednosti zastarávají, ale získat samostaně nové v pracovním procesu neumí. V těchto podmínkách disponují převahou ti, ktěří jsou schopni samostatně chápat svět, takový, jaký je, správně chápat, co se právě děje a řešit vznikající problémy na základě vlastního intelektuálního úsilí a koordinace úsilí druhých, a ne ti, jenž znají mnoho hotových receptů na řešení problémů, jak tomu bylo v minulosti.

Protože v základech sociální hierarchie ležela přímo nebo nepřímo gradace společnosti podle kvalifikace a specializace ve společenském sdružení práce, pak při současném poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času se sociální hierarchii osobností - nositelů kvalifikace a specializace - jeví jako nemožná, protože ztráta hodnoty předchozích aplikačních dovedností a znalostí sráží jedince z hierarchických pozic, které zaujímají. Na vyšší stupně se dostávají ti, co měli v minulosti nižší postavení, ale získali kvalifikaci a specializaci odpovídající společenským potřebám a umožňující jim inkasovat za svou práci vyšší cenu. Tento proces probíhá v mnohém nevypočitatelně, a, jako následek, neřízeně ze strany vládnoucích společenských struktur. A z toho důvodu celý tradiční systém vzdělávání, ale také profesionální příprava a rekvalifikace, založená na principech kódující pedagogiky, nemůže pomoci udržovat hierarchicko-osobnostní uspořádání společnosti.

Objektivní jev, který jsme nazvali změnou poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času, je vlastní charakteristikou globálního sociálního systému, ze kterého není úniku. Je to informační proces, který probíhá v hierarchicky organizovaném systému. Z teorie kmitání, teorie řízení je známo, že pokud v hierarchicky organizovaném vícestupňovém systému probíhá změna frekvenčních charakteristik procesů, probíhajících na každé z jeho úrovních, pak systém přechází do nového režimu chování. To je obecná vlastnost hierarchicky organizovaných systémů, do jejichž třídy celkově náleží i lidská společnost jako celek, i hierarchicky organizovaná psychika každého jedince.

Toto je společná vlastnost hierarchicky organizovaných informačních systémů. Ona ve vztahu k životu společnosti předurčuje kvalitativní změny v psychologii množství lidí, v morálně-etické podmíněnosti a zaměřenosti jejich činnosti, ve volbě prostředků dosažení cílů; předurčuje kvalitativní změny toho, co lze nazvat logikou sociálního chování: je to masová statistika psychologie osob, projevující se v reálných faktech života.

Nějaké představy o těchto složitých jevech sociálního života měli lidé i ve vzdálené minulosti, ale protože míra jejich porozumění byla dostupná jen úzkému kruhu zasvěcených, pak povědomí o možnostech jejich projevů v budoucnosti se předávali z generace na generaci obvykle ve formě podobenství na způsob súfijské alegorie „Jak se mění vody“:

Jednou se Chidr, Mojžíšův učitel, obrátil k lidstvu s varováním.

„Nastane takový den,“ řekl, kdy všechna voda na světě, kromě speciálně uschované, zmizí. Namísto ní se potom objeví jiná voda, z které lidé ztratí rozum.

Jen jeden člověk pochopil smysl těchto slov. Vzal velkou zásobu vody a uschoval ji na spolehlivém místě. Poté čekal, kdy se vody změní.

V předurčený den vyschly všechny řeky, vyschly studny, a tento člověk, odebrav se do svého úkrytu, začal pít ze svých zásob.

Když ze svého úkrytu spatřil, že řeky obnovily své toky, sestoupil k druhým synům lidským. Zjistil, že ostatní hovoří a přemýšlí naprosto odlišně než před tím, nechápou ani to, co se snimi stalo, ani to, před čím je varovali. Když se snimi pokoušel promluvit, pochopil, že ho mají za blázna a projevují mu nepřátelství nebo soucit, ale vůbec ne porozumění.

Zpočátku se k nové vodě ani nepřiblížil a každý den se vracel ke svým zásobám. Nicméně nakonec se od nynějška rozhodl pít novou vodu, protože jeho chování a myšlení, vydělující ho z kruhu ostatních, učinily jeho život nesnesitelným. Napil se nové vody a stal se takovým, jako všichni. Tehdy dočista zapomněl na své zásoby jiné vody, a lidé v jeho okolí se na něj začili dívat jako na blázna, který se záhadným způsobem vyléčil ze svého šílenství.

Tato alegorie přežila staletí. Jen ve formě podobenství ji můžeme chápat v tom smyslu, že řeč není o nějaké „transmutaci“ přírodní vody (H₂O), ale o jakési jiné „vodě“, charakteristické pro společnost, která v jejím životě, v určitém smyslu, je některými kvalitami analogická roli vody v životě planety Země.

Takovou obdobou vody (H₂O) je ve společenském životě kultura, veškerá geneticky nepřenášená informace, předávaná z generace na generaci při jejich směně. Přičemž materiální památníky a kulturní objekty jsou projevem psychologické kultury (kultury chápání světa, kultury myšlení, kultury pochopení toho, co se děhe), jejíž každá etapa rozvoje předchází každé etapě rozvoje materiální kultury, zachycující (materializující) psychickou činnost lidí.

Dávný Súfí mohl mít vizi/předtuchu o změně kvality kultury v „mimolexikálních“ obrazech , a tímto způsobem měl nějaké představy o každém typu „vod“. Ale stěží by byl jednotně pochopen svými současníky, majícími představu jen o typu „vody“ (kultury, morálky a etiky), ve kterém sami žili, a ti by těžko tuto alegorii předali přes staletí. Nicméně, legenda jako jinotaj přežila mnohé generace a stala se pochopitelnou nezasvěceným až poté, když proběhla změna etalonových frekvencí biologického a sociálního času a společnost vstoupila do procesu změny logiky chování.

Přirozeně, z úhlu pohledu člověka, žijícího v jednom typu kultury, možnost se náhle ocitnout v jiném, kvalitativně jiném typu kultury, znamená vypadat v ní jako šílenec a vyvolávat vůči sobě nepřátelství (protože jeho aktivity, podmíněné předchozí kulturou, mohou být ničivé směrem ke kultuře nové) nebo soucit. Sama společnost, žijící jinou kulturou, bude z úhlu pohledu toho, kdo se v ní náhle octne, také vypadat jako blázinec na svobodě.

Žijeme v historické době, kdy změna poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálního času již proběhla, ale utváření nové logiky sociálního chování, jako statisticky převládající, ještě neskončilo. Formování logiky sociálního chování, odpovídající novému vztahu etalonových frekvencí, probíhá v naší době a každý z nás se ho účastní jak vědomě cílevědomě, tak i nevědomě na základě v minulosti naučených/osvojených automatismů chování. Ale každý podle své vůle, podmíněné jeho mravností, má možnost vědomě si, odpovídaje za následky, pro sebe vybrat ten či onen životní styl.

Ti, kdo pokračují v předchozí logice sociálního chování: vzhůru po schodech sociální pyramidy nebo udržet vybojované úrovně, se budou stále častěji střetávat s rozčarováním, protože v momentě dosažení cíle, nebo ovládnutí prostředků k jeho získání, společenský význam cíle zmizí, nebo se změní osobní ohodnocení jeho významu. To předurčuje výběr cílů podle jejich stability v čase. Přitom vyšší význam budou mít „věčné hodnoty“, jejichž ovládnutí uchovává svou důležitost nezávisle na změně technosféry a výsledcích vědy. Být člověkem v harmonii s Bohem a biosférou, se předurčeně stane při novém poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času, nepomíjivým soběstačným (samodostatečným) cílem pro každého jedince zdravého morálně a intelektuálně, a tomuto cíli bude podřízena celá sociální organizace života a moci. Všichni, kdo zůstanou otroky každodenní marnosti, jsou předurčeni k zavržení (sebelikvidaci) biosférou Země.

Všichni představitelé lidstva, jako systému v Zemské biosféře, kteří nejsou schopni včas zareagovat na změnu poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času, jsou odsouzeni k zavržení Zemskou biosférou, přecházející do jiného režimu svého bytí pod vlivem lidské činnosti posledních několika tisíc let.

A všechny praktické psychologické testy[45], vytvořené na základě vzhledů klasických psychologických škol, neberou v úvahu tuto objektivní změnu frekvenčních charakteristik informačních procesů v současné civilizaci, která proběhla ve druhé polovině 20. století, v důsledku čehož společnost získala nové vlastnosti. Podle všeho se takovéto psychologické testy ukazují jako necitlivé na mnohé psychologické jevy, a na jejich základě se vydávají chybná doporučení, především v oblasti výběru a umísťování kádrů.

Hlava 2. Svoboda zániku

Po takovém vyjasnění můžeme hovořit o příčinách Jevgeniova neštěstí. Je dobře známo, že židovstvu je vlastní zvláštní přizpůsobivost ke změnám okolního prostředí.Protože pro židovstvo jsou všichni ostatní lidé jen prvky tohoto prostředí, pak je nezbytné vyznat se v  příčinách jeho neobyčejných mimiker/krytí. Pak je možné pochopit i všechny překvapující, tak dlouhodobou stabilitu při směně generací této odlišné od všeho ostatního lidstva společnosti. Příčina spočívá v jejich zvláštní dispozici k abstraktně-logickému samostatnému myšlení, které je spojeno s převahou činnosti  levé hemisféry nad pravou, odpovídající za předmětno-obraznou procesní činnost člověka. Tato jejich zvláštní vlastnost jim dávala svého času i určité výhody před ostatními národy, protože dovolovala v rámci biblické logiky sociálního chování s větší, než jiní, pohotovostí modelovat nové informační situace, vznikající v globálním historickém procesu, a nacházet optimální řešení k adaptaci na ně.

Revoluce r. 1917 v Rusku začala během období změny poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálního času. Levák Jevgenij během období, předcházejícího povodni se nacházel na levém břehu. Něva, jako obraz řeky času začala plynout zpět, tj. levý břeh se stal pravým a Jevgenij, invalida na pravou hemisféru, se samozřejmě zaměřil na levý břeh. A ne náhodou právě v tomto období sdělovacími prostředky, plně podřízenými židovstvu, usilovně probíhala záměna kódu obrazu pravoty všech jevů sociálního života (pravda, spravedlnost, správnosti, řízení) na kód levoty. Jinými slovy, vše levé se prohlašovalo za pokrokové, a pravé za konzervativní.  Tak se v lidských myslích usadila smyslová absurdita, protože „leví“ byli v podstatě donuceni bojovat za pravou věc, dokud J.V. Stalin ke konci tohoto šíleného období záměny pojmů, připadajícího na začátek druhé světové a Velké vlastenecké války, nepostavil vše na místo: „Naše dílo je pravé, vítězství bude za námi!“ (Наше дело правое, победа будет за нами!)

Tak rychlá změna pojmů, dokonaná s aktivní účastí židovstva, stála Rusko nemalou cenu. Ale nepřinesla štěstí ani samotnému židovstvu:

                    Несчастный                                                     Nešťastný

Знакомой улицей бежит                                         běží známou ulicí

В места знакомые.                                                   Na známá místa.

Jevgenij „dosáhl“ s obtížemi nikoliv pravého břehu: dostal se na pravý břeh ostrova, jenž se v současnosti nazývá Vasiljevský. Ostrov, jak bylo ukázáno při dešifrování první části básně, je přirozený obraz vrcholku davově-„elitární“ pyramidy. Jinými slovy, Jevgenijův sen nebyl úplně nezištný: projevovala se v něm především snaha židovstva začlenit se do řídící „elity“, do které byli mnozí představitelé zapojeni dlouho před revolucí, nehledě na zákon o tzv. črtě osídlení. Odtud „běží na známá místa“. Je známo, že během revoluce a občanské války snaha židovstva zaujmout klíčové posty ve sféře vládního řízení bývalého Ruska byla realizována, ale za jakou cenu? Mnozí z nich nejsou dodnes schopni „uznat“ plody svých řídících skutků. V básni přece jevgenij:

                                             Глядит,                                                            Hledí,

Узнать не может. Вид ужасный!                            Poznat nemůže. Hrozný pohled!

Все перед ним завалено,                                        vše je před ním zavaleno,                                         

Что сброшено, что снесено;                                   to sraženo, to odneseno;       

Скривились домики, другие                                  skřivily se domky, jiné                                  

Совсем обрушились, иные                                     se úplně rozpadly, další

Волнами сдвинуты; кругом                                               vlny postrčily; kolem

Как будто в поле боевом,                                       jakoby na bojovém poli,

Тела валяются.                                                         se válí těla.

„Veliké království“ bylo do základů zničeno, ale nezahynulo, jak o tom spěchali informovat všechny zasvěcené sakrálním nápisem na zdi Ipaťjevova domu podněcovatelé mystické akce na zničení jednoho ze třech symbolů ruské státnosti – monarchie. Ničíce prostřednictvím „na nic si nepamatujícího“ židovstva tento symbol. Hospodář-Převozník sebevědomě předpokládal, že v souladu se staroegyptskými kánony zničí tím samým i majestátní budovu ruské státnosti.

                                    Евгений                                                                   Jevgenij,

Стремглав, не помня ничего,                                 střemhlav, nepamatuje ničeho,          

Изнемогая от мучений,                                          vysiluje se utrpením,

Бежит туда, где ждет его                                        běží tam, kde ho čeká

Судьба с неведомым известьем,                            osud s neznámou zprávou,                

Как с запечатанным письмом.                               Jak zapečetěným dopisem.

Jinými slovy, konečný cíl bezmyšlenkovité ničivé aktivity je židovstvu neznámý. Tak tomu bylo na počátku 20. století po Říjnu 1917; to samé je možné pozorovat také na jeho konci, po Srpnu 1991. Vnitřní zákazy, uložené Tórou a Talmudem, zakryly schopnost vidět a rozumět vývoji možných variant budoucnosti především pro samotné židovstvo. Zrušení těch zákazů(tabu) a porozumění jejich podstatě znamená ve své podstatě ztrátu rozumu a Jevgenijovu zkázu. V tom je základ smyslu druhé části básně. A zatím:

И вот бежит уж он предместьем,                          A běží on už předměstím

И вот залив, и близок дом...                                              hle záliv, a dům nedaleko…

Что это?..                                                                  Co to je?...

Он остановился.                                                      Zastavil se.

Пошел назад и воротился.                                      Šel zpátky a otočil se.                       

Глядит... идет... еще глядит.                                    Hledí… jde... znovu hledí.

Вот место(,)  где их дом стоит;                              Hle místo(,)[46] kde stojí jejich dům;

Puškin je přesný: dům nikoliv „stál“, ale stále „stojí“, jen Jevgenij ho nevidí. Proč? Proto-li, že „ospalé oči nakonec zavřel“, a tak se jimi doposud, zavřenými, dívá na svět? Nebo je celá podstata v od začátku pro něj špatně zvolených (kým?) orientačních bodech, které zmizely v procesu změny poměru etalonových frekvencí biologického a sociálního času, a bez kterých není židovstvo schopné rozlišit reálný a vymyšlený, iracionální svět? Ale vždyť to je první příznak schizofrenie, choromyslnosti. Orientační body jsou v básni uvedeny dva:

Вот ива. Были здесь ворота,                                  Zde je vrba. Byla tu vrata,

Снесло их видно.                                                    Zřejmě je odneslo.

Vrba zůstala, vrata zmizela. Čili ztracený orientační bod jsou vrata, protože s jejich zmizením začaly nevratné procesy změn v Jevgenijově chování. O tom že dům, možná téměř celý zničený, nezmizel, je řečeno výše:

Скривились домики, другие                                  Zkřivily se domky, jiné

Совсем обрушились, иные                                     se dočista rozpadly, další                  

Волнами сдвинуты;                                                jsou vlnami posunuté

Pokusíme se pochopit co mohou znamenat vrata, ne jako součást budovy, ale jako nějaký mystický orientační bod, symbol, hrající zvlášť důležitou roli v procesu vnímání světa a formování světonázoru židovstva. Náš úkol je ulehčen tím, že po změně vztahů etalonových frekvencí biologického a sociálního času mnohé symboly takového druhu „se vynořují“ z úrovně podvědomí židovstva, získávaje lexikální formy dostupné i jeho míře chápání. Níže uvedená odhalení na zde nadhozené téma jsou zajímavá tím, že jsou udělána člověkem, který, dle jeho vlastního doznání, se v určitém okamžiku „začal cítit stejně příjemně, jako Dantes v Rusku po Puškinově vraždě“.

            У ворот города                                                       U městské brány

Оставьте камни прежней тишине.                           Nechte kameny starému tichu.                      

Мираж тоски опередил ворота,                               Vidina stesku projela branou,

Как неизвестный всадник на коне,                           jako neznámý jezdec na koni.                                   

Сместился миг, в котором свет, звук, знак              Posunul se okamžik, ve kterém světlo, zvuk, signál

Изображают въезд, проезд и выезд,                                    ztvárňují vjezd, průjezd a výjezd,

Где нет пути, но есть копье и флаг,                         kde není cesty, no je tam kopí a vlajka,

Где изнутри сомненье, как извне,                            kde zevnitř překážka, jako zvenku                

Венчается созвучием единым,                                            Bere si akord společným,

Где зреют камни в прежней тишине,                                  kde zrají kameny ve starém tichu,

Жизнь перед смертью,                                                         život před smrtí,

Раб пред господином.                                                          Otrok před pánem.

Těmito verši začíná kniha Vladimíra Šali „Svoboda zmizení“, Informační vydavatelská agentura „Лик“, Sankt-Peterburg, r. 1993. Je zde cítit asociativní propojení mezi „vraty“ a „jezdcem na koni“, které je možné vyvést na vědomou úroveň z následujícího podobenství v knize:

Jednou tulák zeptal: „Už se pokolikáté vracím z pouště, a ty jsi pořád sám. Vždy jsi u městské brány, a nejde pochopit, vcházíš-li do města nebo z něj vycházíš.“

Odpověděl jsem: „Řekni mi, tuláku, je možné nazvat poušť smrtí, a město životem?

Tulák řekl: „Pokud člověk zemřel v píscích, poušť je smrt. Pokud vešel člověk do města a napil se vody, pak město je život.“ Tehdy jsem se zeptal: „Ale je možné nazvat poušť smrtí a město životem, pokud člověk, umíraje v poušti, zůstal na živu, přišel do města, napil se otrávené vody a umřel?“

„Ne,“ odpověděl tulák, „pokud se člověk napil jedu ve městě a umřel, potom je město smrt. Pokud přišel člověk z pouště živ, poušť je život.“

Tehdy jsem řekl: „A to je důvod, proč jsem vždy u městské brány. A ty nemůžeš pochopit, vcházím-li do města nebo z něj vycházím. Neboť nevím, kde je smrt a kde život, kde dobro a kde zlo, kde je láska a kde nevěra, kde je sláva a kde zapomnění – zda ve městě nebo v poušti. V poušti nebo ve městě. A proto volím Svobodu zmizení!“

Mezi řádky je to svého druhu přiznání: vrata jsou orientační bod, vně něhož se ztrácí rozlišování dobra a zla, života a smrti, lásky a nevěry, slávy a zapomnění. Ale současně je to i pochopení toho, že mimo oblast působení tohoto orientačního bodu, uvědomujícíc si následky tak hrozného jevu, se mění v podstatu, stejně cizí jak zvířeti, tak člověku, načež i volí „svobodu zmizení“.

Může to být náhoda? Málo asociací může u toho či onoho žida vyvolat slovo „brána“, tím spíše, že autor, jako básník a spisovatel je známý jen úzkému kruhu představitelů „Černobílého svazu lidí se smíšenou krví“, jehož zakladatelem je on sám, jak oznamuje doslov v knize. Jiná věc je žid M. Gefter, známý historik, spisovatel, za života faktický (tajný) poradce různých vládních skupin, a lidově řečeno „člen mnohých prezidentských kolegií“.

12. února 1995 v populárním televizním pořadu „Závěry/ Итоги“ Gefter řekl, jak jeho kamarád, polský žid (profesí lékař) Eidelman, v odpovědi na obvinění z rouhání (poslední si stěžoval na to, že v případě velké pravděpodobnosti smrti svých pacientů, je v určité míře nucen vměšovat se do předurčení osudu nemocného), pronesl: „Jednoduše vždy stojím u brány. Někdo musí stát u brány.“ Odpověď se M. Gefterovi tak zalíbila, že při hodnocení své politické a literární činnosti s neskrývanou hrdostí oznámil: „Také stojím u brány.“ Těžko se dnes dozvíme (vysílání ze záznamu bylo po jeho smrti), co chápal židovský historik M. Gefter pod slovem „brána“, člověk, patrně, do čehosi zasvěcený, protože byl jedním z hlavních ideologů a pastevců „elity“ během příprav těch transformací ve státě, které dostaly název „perestrojka“. Možná, že měl na mysli „proroctví“ Izajáše: 60:10 – 12.

 „… A budou otevřeny brány Tvé, nebudou se zavírat ani dnem, ani nocí, aby Ti mohlo být přinášeno bohatství národů.“

Nicméně, takový výklad role daného symbolu se nám zdá příliž úzký pro téma, vyzdvihnuté v poémě.

Tajemství orientačního bodu–symbolu „brány“ nám pomohl rozkrýt specialista na arabštinu a hebrejštinu N. Vaškevič: „Říká se „koukáš jak beran na nová vrata“ (čumíš jak tele na nové vrata – pozn. přek). Beran zde není náhodné zvíře. Ale není jasné – jakou roli hrají „nová vrata“?

Když vidím v ruštině nepochopení nebo nelogičnost, vždy se obracím na arabský výkladový slovník. Vždyť arabština je vesmírný jazyk a proto univerzální. Naštěsí se v čase téměř nemění a proto chrání kořenový systém v původní podobě.

Klíčové slovo, komplikující situaci, je „vrata“. Co je to za nová vrata? K čemu zde vrata? Je evidentní, že to nejsou „vrata“, ale „vurud“ – „zjevení“. V ruštině z toho vzniklo slovo porod, proces, při kterém se zjevuje nový člověk. Berana je zde nutné chápat v řeckém smyslu – embryo/zárodek, protože ruské slovo „баран /baran“ má stejný kořen, jako řecké „embryo“ a k tomu také v ruské kultuře, jako ostatně, i v jakékoliv, je to symbol nevinnosti, nevědomosti. Beránek je arabsky „nevinný“. Čili, převedeme idiom: co koukáš, jak čerstvě narozený[47] beránek?“

Semité jsou jak Arabové, tak Židé. Ale to jsou různí semité: jedni jsou přirození, druzí uměle vyšlechtění (cíleně zkonstruovaní), jako nějaká nová lidská rasa, ale nikoliv ve smyslu vnějšího vzhledu (sotva kdo odliší podle tvaru nosu či kučeravosti vlasů Araba-Palestince od Araba-Žida), ale ve smyslu struktury psychiky, zahrnující v sobě vnímání a chápání světa člověka.

Na úrovni genetické paměti nese židovstvo informaci o porodu, jako určitém procesu, v němž se objevilo jako nové lidské plemeno. Ale celá tato informace je zakódovaní jední slovem: vrata (brána).

Slovo „vrata/brána“ má v poémě tři smyslové úrovně: na první, běžné – část budovy na dvoře, na druhé – slovo, přišedší, zřejmě, skutečně z arabštiny, ukazující na zrození nějakého nového jevu; na třetí – slovo-kód, na které je informačně zamknuta uměle vytvořená staroegyptským znacharstvem během sinajského pochodu jeho nejstarší a dnes nejbohatší periferie.  Je pravděpodobné, že to kódové slovo je klíčové jak v programu objevení se, tak i sebezničení židovstva, které může být signálem ke spuštění nějakého, dosud nikomu neznámého programu, po završení (židovstvem) mise formování a  podporování stability davově-„elitární“ společnosti v rámci biblické koncepce samořízení. Jako ilustraci možnosti takové varianty vývoje událostí uvedeme popis historicky hodnověrného faktu, který se stal majetkem mnoha světových médií v dubnu r. 1997.

Přinesly informaci, že na konci března r. 1997, na jihu USA, na předměstí města San Diego (stát Kalifornie) proběhla největší masová sebevražda v historii státu. 39 členů židovské sekty „Brána do ráje“ bylo nalezeno mrtvých v sídle pod názvem „ranč Santa Fe“[48], ve kterém se nacházela. Nejmladšímu ze sebevrahů bylo 18 let, nejstaršímu 72 let. Všichni byli oblečeni do černé uniformy a obutou měli černou sportovní obuv. Hlava sekty, „Král Do“ (Marshall Herff Applewhite, 65 let), opustil tento svět spolu se svými následovníky.

Sekta byla založena r. 1975. Podle představ adeptů „Brány do ráje“, po „studiu“ na Zemi se musí člověk zbavit svého těla a s pomocí vesmírných bratří v rozumu se přenést na následující úroveň fyzické evoluce.

Taková možnost, jak se jim zdálo, vyvstala v souvislosti s průletem Hale–Boppovi komety blízko Země. Do – Herff (velmi podobné jménu staroegyptského žrece Herihora) vysvětlil svým následovníkům, že ve stímu této komety se nachází vesmírný koráb, který za nimi přiletěl, načež se všichni pokoušeli stát se jeho pasažéry provedením sebevraždy ve správný okamžik.

Někdo z „bohem vyvolených“ bude považovat daný fakt za nezajímavý v kontextu problému, který zde rozebíráme, protože se týká židovského davu. Ale 12. července 1996 deník „Izvestija“ č. 127 vydal oznámení, že v Paříži, v hotelu „Bristol“ se demonstrativně (tj. aby to bylo zafixováno policií a tiskem) pověsil 41 letý Amschel Rothschild, jediný legitimní (tj. dědící právem prvorozeného, jak je u židů zvykem) uchazeč o místo hlavy nejstaršího bankéřského klanu: od Amschela Rothschilda začal klan své parazitické rozrůstání po světě, Amschelem i končí. Tento svérázný „amen“ klanu a jeho satanského díla před „Izvestija“ publikovala všechna významější světová periodika.

Přitom západní tisk se snažil svést motivaci k sebevraždě na „nešťastnou náhodu“ během sexuálně deviantního chování: deviant sám sobě brání v přístupu kyslíku, protože v těchto podmínkách se  některým humanoidům zostřuje vnímání, včetně sexuálního uspokojení; po ukončení orgasmu, probíhajícího na hraně klinické smrti, je třeba obnovit normální dýchání a povolit smyčku. Pokud podobná „automatika“ nezapracuje, nebo počáteční póza pro sebedušení při orgasmu nebyla vybrána správně, pak nastupuje pro možnosti medicíny nevratná smrt.

Co se týká našeho chápání událostí, nejlépe to vyjádřil na konci minulého století M.J. Saltykov-Ščedrin: „Znal jsem, milostpane, jednoho člověka, který, dokud nechápal, prosperoval; ale pochopil a uškrtil se!“ Jinými slovy, nová logika sociálního chování pracuje na všech úrovních sociální hierarchie, včetně prostředí těch, co sami sebe počítají k „bohem vyvoleným“: Amschel Rothschild se narodil po změně vztahů etalonových frekvencí biologického a sociálního času.

Ale nezávisle na objasnění příčin procesu samolikvidace představitelů nejstarší a nejbohatší mafie je možné si povšimnout: v Rusku a na Západě objektivně probíhá proces odstrańování mnohých, v jejich „elitě“ známých figur, z aktivní činnosti. Tj. uskutečňuje se princip: postavení zavazuje; pokud postavení nezavazuje, potom zabíjí (nejdříve morálně, pak fyzicky). Co konkrétně je klíčem k programu sebezničení: smyčka, cihla „náhodně“ spadlá na hlavu, výstřel zabijáka nebo autonehoda, nemá principiální význam. Důležité je to, že statisticky častěji se obětmi takových  programů stávají „ubozí blázni“, kteří ztrácejí historické cíle své bezstarostné činnosti, a jejich aktivní „elita“.

Proces sebezničení, dle záměru jejich pánů, má očividně probíhat ve dvou etapách: v první etapě – ztráta rozumu, šílenství; ve druhé – sebezničení. Délkou má celý proces obsáhnout tři generace po změně vztahů etalonových frekvencí biologického a sociálního času. Proto možné, za účelem formální záchrany židovstva, avšak nikoliv jako periferie globálního znacharstva, ale jako rovnoprávného člena lidské společnosti, i byl v r. 1947 založen stát Izrael. Pokud by tomu bylo jinak, sotva by dal  J.V. Stalin souhlas ke vzniku takového státu jménem Sovětského svazu. A ne náhodně nový stát dostal název nikoliv Judea, ale Izrael, protože v souladu s historickými daty chronologicky první (s největší pravděpodobností rozhodnutím staroegptského znacharstva Amona-Ra) přerušil svou existenci Izrael, jako odpadlík od ortodoxního judaismu. A jakkoli se to zdá divné, toto „strašné tajemství“ po 50 letech po založení Izraele odhaluje (pochopitelně nevědomě) představitel vyššího vedení tohoto státu v podobě Ezera Weizmana.

„Na semináři pod názvem „Stát Izrael: stát židů nebo židovský stát“ ve Weizmanově vystoupení se mihla myšlenka, že možná pro světskou mládež není v Bibli vše stejně užitečné.

— Někdy nestojí za to číst tam vše, – poradil mladým lidem Weizman. — Nejsou tam úplně sympatické věci. Vzpomeňte si například našeho učitele Mojžíše. Dle mého je veliký vůdce židovského národa, ale možná by mu prospělo být opatrnější s některými svými výroky[49].“ („Pravda-5, č. 13 (463), 27. března – 3. dubna 1998, článek Kiry Treťjakové „Prezident a Bible“).

Ale ještě silnější tlak tohoto „strašného tajemství“ je slyšet v závěrečném podobenství výše citovaného V. Šali:

„Dále tulák řekl, že čím blíže se dostává k Egyptským tajemstvím, tím hrozněji ho ovívá vítr nebezpečí. Ale jemu, potomkovi dávných Egypťanů, je dobře známo, jak to vše bylo.

Tehdy se střetly dva světonázory, dvě lásky, dvě nenávisti k životu. Prošla tisíciletí, vznikla nová věroučení, ale v základu všeho stále, je přesvědčen tulák, leží ta Egyptská konfrontace. Dále tulák řekl: „Davidova hvězda, to je převrácené egyptské vědomí, to je překonání otroctví, to je ortel Egyptu, to je Antiegyptská kultura, vyjádřená graficky. Davidova hvězda se skládá ze dvou protilehlých trojúhleníků, a konkrétně: převrácená pyramida, protínající  z vrchu, jako nůž, Cheopsovu pyramidu.“

O jakých Egyptských  tajemstvích a střetnutí dvou vnímání světa tu V. Šali píše? Odpověď na tyto otázky můžeme získat jen po pečlivém studiu historie dávného Egypta a jeho vztahů se starověkými nomády, jejichž potomky naši současníci vnímají jako židy.

Jak vlastně probíhaly ve starověku události po odchodu židů z Egypta, může většina lidí posuzovat jen podle jejich popisu v Bibli. Čemu v ní věřit, co vystavit pochybnostem a jak ideálně rekonstruovat opravdový chod událostí, řeší každý podle své morálně podmíněné svévole v mezích svého kulturního světonázoru a myšlení.

Z analýzy toho, jak se zformoval nynější kánon Bible, je možné pochopit, že dlouhou dobu po exodu z Egypta a usídlení se v Palestině – hlavním tranzitním uzlu tehdejších karavanových a mořských obchodních cest, ale hlavně informačních cest ve Středomoří – byl starověký Jeruzalém vnějším představitelem hierarchie žreců Amona, mající historicky tradiční centrum v staroegypských Thébách (Heliopolisu). Théby, stojící na okraji světa stranou od obchodních cest a s nimi svázaných informačních toků, se staly nepohodlné pro realizaci řízení Středomořsko–Západoasijské civilizace jako celku, o což během svého historického vývoje usilovala hierarchie egyptského Amona. Hlavně na základě tehdejší Středomořsko-Západoasijské civilizace, řídícími úsilími potomků žreců Amona, vyrostla naše současná Euro-Americká, Biblická civilizace.

Pro hierarchii Amonova znacharstva, usilující o světovou vládu, bylo efektivní ovládnout hlavní informační uzel starověkého světa. Ale pamatujíce na vojenské nezdary v mnohých válkách Egypta s Kanaánem, hierarchie Amonova znacharstva jako první v historii rozpracovala koncepci studené války za světovou nadvládu metodou kulturní spolupráce, ve které psychologické zpracování jak protivníka, tak sociální skupiny, použité jako nástroj agrese, vycházející za hranice jejich chápání světa[50], triumfuje nad většinovým chápáním vedení války zbraněni v běžném významu tohoto slova, jako prostředků ničení hmotného[51] základu života společnosti a ničení lidí. Přechod k válce nemateriálními prostředky udělal agresi pro její oběti neviditelnou na mnohá staletí.

Dnes je těžké soudit, jak hluboce a vědomě chápalo staroegyptské znacharstvo dostatečně Všeobecnou teorii řízení, nicméně, pokud se dívat na život společností v průběhu historicky dlouhých časových intervalů  (stovky a více let), je zcela očividné, že prostředky vlivu na společnost, jejichž osmyslené použití dovoluje řídit její život a smrt, jsou:

1. Informace světonázorového charakteru, metodologie, jejímž osvojením si lidé staví, individuálně a společensky, své „standardní automatismy“ rozpoznávání konkrétních procesů v plnosti a celistvosti Vesmíru a definují ve svém chápání jejich hierarchický řád v jejich vzájemné vloženosti. Jeví se základem kultury myšlení a plnohodnotnosti řídící činnosti, včetně vnitrosociální suverenity.

2. Informace letopisného/kronikálního, chronologického, charakteru všech odvětví Kultury a všech odvětví Vědění. Umožňuje vidět směrování toku procesů a vzájemně spojuje oblasti Kultury jako celku a oblasti Vědění. Při disponování vnímáním světa souměrným (adekvátním) Vesmíru, na základě smyslu pro míru, umožňuje vyčlenit konkrétní procesy, propouštěje „chaotický“ proud faktů a jevů skrz světonázorové „síto“, subjektivní lidskou míru rozpoznávání.

3. Informace faktografického charakteru: popis jednotlivých procesů a jejich vzájemných vztahů je podstatou informace na třetí prioritě, ke které se vztahuje věrouka náboženských kultů, světské ideologie, technologie a faktologie vědy.

4. Ekonomické procesy, jako prostředek vlivu, podřízené čistě informačním prostředkům vlivu prvních tří priorit skrze finance (peníze), jevící se mezně zobecněným druhem informace ekonomického charakteru.

5. Prostředky genocidy, zasahující nejen žijící, ale i další generace, ničící geneticky podmíněný potenciál osvojení a kulturního dědictví předků: jaderné zastrašování – hrozba použití; alkoholový, tabákový a ostatní narkotická genocida – použití; „genové inženýrství“ a „biotechnologie“ – potenciální nebezpečí.

6. Ostatní prostředky, hlavně silového vlivu – zbraně v tradičním chápání tohoto slova, zabíjející a mrzačící lidi a materiálně-technické objekty civilizace.

I když jednoznačná hranice mezi nimi není, protože mnohé vlivové prostředky disponují kvalitami, dovolující je vztáhnout na různé priority, zmíněná hierarchicky uspořádaná klasifikace umožňuje vyčlenit dominující faktory vlivu, které se mohou používat jako prostředky řízení a, zejména, jako prostředky potlačování a likvidace konceptuálně nepřijatelných jevů v životě společnosti. Při aplikaci této množiny uvnitř jednoho sociálního systému jsou to zoběcněné prostředky jeho řízení. A při jejich aplikaci jedním sociálnám systémem (sociální skupinou) směrem k jiné, při neshodě koncepcí řízení v nich, jsou to zobecněné zbraně, tj. prostředky vedení války, v nejvšeobecnějším významu tohoto slova; nebo také prostředky podpory samořízení v jiném sociálním systému, při absenci konceptuální neslučitelnosti řízení v obou systémech.

Řízení je vždy konceptuálně podmíněné 1) ve smyslu určení cílů a jejich hierarchické uspořádanosti podle významu v celé množině cílů a 2) ve smyslu definování přípustných a nepřípustných konkrétních prostředků realizace cílů řízení. Neurčitosti obou typů způsobují chyby v řízení až do úplné ztráty říditelnosti podle zvolené koncepce.

Uvedené pořadí určuje prioritizaci uvedených tříd prostředků vlivu na společnost, protože změna stavu společnosti pod vlivem prostředků vyšších priorit má větší dopady, než pod vlivem nižších, i když probíhá pomaleji a bez „hlasitých efektů“. To znamená, že na historicky dlouhých časových intervalech roste rychlost od první směrem k šesté prioritě, a nevratnost výsledků jejich použití, v mnohém určující efektivitu řešení problémů v životě společnosti ve smyslu jednou provždy, od první k šesté prioritě klesá.

Podstata není v tom, jak přesně jsou pojmenované zobecněné informační prostředky řízení (zbraně); důležitější je něco jiného: pro každého nepodjatého čtenáře, schopného analyzovat historickou faktologii, je dobře viditelné, jak se stále realizují v globálním historickém procesu a zejména v západní civilizaci. Pokud při tom můžeme hovořit o koncepci řízení, která je společností vnímána jako koncepce samořízení, pak pro Západ je to nepochybně Bible.

Tajemství židovstva a tajemství biblické koncepce jsou mezi sebou těsně provázány, ale klíč k jejich rozluštění leží ve skutečných, nikoliv mýtických příčinách odchodu-vyhnání židů z Egypta.

Mnohé, disponující významem v souvislosti s problematikou organizace společenského samořízení v Biblické civilizaci, se ocitlo odebráno z biblického kánonu, ale uchováno v apokryfech zavržených oficiálními církvemi a synagogami, i ve starších redakcích textů, a také v ústních tradicích interpretace kánonu pro vysoce zasvěcené. To, co nebylo odebráno cenzurou, utopili cenzoři ve vlastní svévoli (zvůli) mnohoslovných biblických textů, uspávajících rozum a zmrazujících víru. Téma analýzy smyslu odebraných úseků z biblických textů a jejich doplnění vlastními výtvory již v dávné minulosti – na úsvitu formování dnešních judejských a křesťanských kultů – není nejpříjemnější téma nejen pro hierarchie oficiálních církví, synagog a všemožných okultistů, ale i pro politiky a politology, považující se za „světské“ a svobodné od tlaku biblické tradice na jejich intelekt…

Nicméně nikdo v současné globální civilizaci není svobodný od tlaku vymyšlené ve starověku pro židy misi ve světové historii, kterou ze sinajského „výletu“ vynesli judaisté, a kterou jejich potomci a přimknuvší se prozelité[52] judaismu nesou světem místo toho, aby nesli pravou Tóru v té formě, v jaké ji dostal a vyhlásil Mojžíš.

Je možné že v epizodě, popsané v kapitole 14 knihy Numeri, byl Mojžíš zlikvidován. Nebo že se později sám odstranil od moci, aby všichni, ochutnavše plody lží a výmyslů (svévole) místo jimi odvržené Pravdy, se vlastním rozhodnutím o své svobodné vůli vrátili k Pravdě. Ale soudě podle následujících událostí, hlavně po této epizodě začalo jak vnucování židům vymyšlené egyptským znacharstvem jejich mise ve světové historii, tak i přidání forem monoteismu staroegyptské magii kultu Amona. Obrazně řečeno, v Sinajské poušti se vše odehrálo jako ve známé pohádce A.S. Puškina: „A tkadlena s kuchařkou, s bábou Babarichou, oškubat ho přikazují, do němoty posla zpijí, a do prázdné jeho brašny sunou zprávu druhou…“ [53]

Vzhledem k odhaleným faktům odstraněných částí textů, je namístě pochopit, že Bible, už POČÍNAJE JEJÍMI PRVNÍMI VERZEMI – na základě skutečných faktů minulosti – předkládá objednanou verzi proběhlých událostí, která odpovídajá zájmům nástupců těch egyptských otrokářů, kteří kdysi Shora nabídnutou misi ve světové historii jednomu dávnému národu, zaměnili za jinou, vymyšlenou v souladu s jejich sobeckými kořistnými záměry.

Obě mise předpokládají sjednocení navzájem bojujícího mnohonárodnostního lidstva do globální civilizace, ve které nebudou války a která může být postavena na základě kultury, sjednocující všechny národy.

- Mise od Boha předpokládá sjednocení na principu uskutečňování každým člověkem jemu Bohem dané svobodné vůle a v souladu s tím nepředpokládá otrokářství ani ve viditelných, ani propracovaně skrytých formách. Tj. je to sjednocení na základě přiznání stejné lidské důstojnosti[54] všech, KDO SE TOMU NEPROTIVÍ.

- Mise od znacharstva také předpokládá sjednocení lidstva, nicméně předurčuje rasově-„elitární“ systém globálního otrokářství uvnitř sociální hierarchie potlačením svobody vůle; otrokářství, sametové směrem k loajálním nevolníkům, a nelítostné, jak směrem k lenivým nevolníkům, tak směrem k vůči němu vzpurným svobodomyslným lidem.

Jakkoli a kdykoli by zemřel Mojžíš, Božím předurčením nemohl prorok odejít ze světa (nebo být zbaven moci) za žádných okolností dříve, než přes něj byl jeho souputníkům a opatrovníkům předán dostatečný objem informací pro úspěšnou realizaci spravedlivé mise ve světové historii předložené lidem Bohem. Bůh neznásilňuje dokonce ani Pravdou, v rozporu s Jím danou svobodnou vůlí. A, obdržíce Zjevení skrze Mojžíše v prvním roce pobytu v poušti pod jeho vedením, měli dávní židé možnost volby své mise v historii, aby vytrvale sledovat jedné z nich bez ohledu na to, zda s nimi Mojžíš zůstal nebo opustil tento svět. Během vzpoury, popsané v kapitole 14 knihy Numeri, se sami vzdali toho, co jim bylo předloženo, a tím na sebe mezi řádky vzali jinou misi, otevřeně nevyhlášenou a protichůdnou té první. A jen proto, že byla lidem Shora dána svobodná vůle, byla možná a reálně se uskutečnila záměna Pravdivé mise lživou misí, vymyšlenou egyptským znacharstvem.

Důležitou roli hraje v událostech sinajského „čundru“ mana. Kdo chce, nemusí věřit v její skutečnou existenci a pokládat zprávy o ní za výmysl. Ale nechť si představí, jak značně početnou sociální skupinu obírají o možnost svobodného, tj. nekontrolovaného a bezcenzurního kontaktu s jinými kulturami; vytvoří podmínky, v nichž nemá potřebu zabývat výrobou materiálních statků k zabezpečení své existence; na tomto pozadí izolace a zabezpečení vším připraveným, cílevědomí instruktoři, kteří kontrolují život této skupiny, provádějí propagandu přesně stanovených ideí; tyto podmínky jsou v čase neměnné, během kterého vymírá první generace, pamatující si z vlastní zkušenosti začátek tohoto experimentu a jemu přecházející pracovní život; a druhá generace, která pracovní zkušenost nemá, ale ještě si z části pamatuje vyprávění první generace o předchozím pracovním životě, zvládnou vychovat děti do dospělosti; a to už je třetí generace, která vyrostla v umělé kultuře kočovného koncentračního tábora, a její představitelé nevědí nic, kromě toho, co je naučili jejich instruktoři, jejichž propagandu slýchali od svého narození.

To všechno ve své sociální podstatě plně odpovídá sinajskému „čundru“ v podobě, jak je popsán v Bibli. Pokud nebeskou manu od Boha vystřídala mana pozemská ze sýpek egyptských chrámů, dodávaná do zóny „čundru“ po předem dohodnutých trasách a přidělovaná v narkóze nebo pod hypnózou; pokud je dokonce mana nebeská výmysl, pak za uplynulé tisíce let se mnoho generací judaistů, čtoucích Pentateuch, vědomě i nevědomě ztotožňovalo s účastníky událostí popsaných v Bibli. A tak byli součástí role nositelů mise, vymyšlené pro ně cenzory a redaktory Bible. Nebeská mana a všechny události v podobě, jak jsou popsány v Bibli, se staly objektivní historickou realitou psychického světa většiny z nich, nezávisle na tom, jak šly události - prvotní obsah textů -  v reálné minulosti.

To se vztahuje i na mnohé generace křesťanské většiny, obklopující židovskou diasporu v Biblické civilizaci: oni, vědomě i nevědomě vnímajíce Bibli, vzali na sebe sociální role, odpovídající vymyšlené misi pro křesťanskou většinu. Samozřejmě, že autoři mise pro křesťanskou většinu jsou ti samí  majitelé všebiblického kánonu a kultury Západní regionální civilizace a postarali se o to, aby každá mise vzájemně doplňovala druhou v realizaci globálních cílů znacharů v plnosti koncepce, a ne jejích nekompletních a izolovaných fragmentů.

Historicky reálně je na místo pánů (majitelů, původců) všebiblického kánonu jediný adept, klanový systém hierarchie Amonova žrečestva starověkého Egypta, které se přerodilo v kořistné znacharstvo a ukrývající se v koleni Levitů, vyčleněném jako kněžské „elity“ mezi ostatními koleny Izraele. A reálná a vymyšlená fakta, vztahující se v Bibli k konání Josefa Jakovleviče, Mojžíše a Krista jsou rozčleněny Amonovými znachary do jimi zkonstruovaného religiozního a historického všebiblickém mýtu, na základě kterého v průběhu posledních dvou tisíciletí (společně s talmudickým dodatkem ke Starému zákonu pru judaisty) se reprodukuje z generace na generaci morálka a psychika lidí, v souladu s každou z vymyšlených misí národů ve světové historii.

Bezplatná mana v průběhu čtyřiceti let a propaganda myšlenek rasové výjimečnosti v podmínkách , kdy od narození není třeba pracovat pro zajištění živobytí, to je to opojení, o kterém se hovoří v „pohádce“ A.S. Puškina: „k opilosti posla napájí, a do jeho prázdné brašny (viz Numeri, 14:23) vkládají jiná lejstra.“ Nicméně k vyřčenému vyvstává otázka: Ale vždyť mana byla i v prvním roce, před touto epizodou, když, jak se zde potvrzuje, všechno šlo pod vedením Božím, realizováno přes Mojžíše? V čem je rozdíl vlivu many PŘED a PO zkoumané epizodě v knize NUMERI?

Nicméně rozdíl opravdu existuje. A každý, pokud si to přeje a řádně se připraví, to může prověřit pokusem na sobě. Všední každodenní shon, práce vysiluje převážnou většinu lidí. Jejich mysli jsou plné všedních problémů, na jejichž pozadí převážná většina jednoduše není schopná osvojit si nové vědomosti, zhodnotit minulost a své záměry a naděje směrem k budoucnosti. Sejmete-li z člověka tlak všedního shonu, poskytnete mu tím volný čas, během něhož si může (pokud to opravdu chce) osvojit nové znalosti, zhodnotit na jejich základě své předešlé představy o životě obecně a zejména svou osobní minulosti; přezkoumat své záměry a přání do budoucna.

Odchod do pouště a Dar nebeský, mana, byly svého druhu sejmutí břemene všedních problémů z psychiky celého kmene. Rok a jeden měsíc (Numeri, 1:1) je lhůta plně dostačující, aby byly osvojeny základy nového poznání o  Světě a roli člověka v něm, předurčení každého člověka v životě celého lidstva, a aby každý jedinec přehodnotil svou vlastní minulost a směrování do budoucnosti. Bez břemene všedního shonu za dobu okolo jednoho roku je plně možné cílevědomě dosáhnout morální a etické přeměny. Bůh nakládá lidem jen tolik co mohou zvládnout, a přesně po uplynutí této lhůty byl židům navržen Odchod z pouště pro uskutečnění mise rozšíření Tóry, ale oni skákali jak štváči pískali a Shora nabízeného se zřekli.

A teprve po tomto odmítnutí se pro ně život v poušti pro změnil v kočovný koncentrák:

•          Plná izolace od kontaktu s jinými kulturami;

•          Omamující a otupující vliv zahálky;

•          Otupující vliv propagandy od narození ideí rasové výlučnosti a úplné volnosti konání ve vztahu k jiným národům.

A po skončení opracování psychiky v kočovném koncentráku, na výstupu z něj, je biorobotický kmen, nástroj agrese, s naprogramovanou morálkou a chápáním dobra a zla, odlišujícím ho od všeho ostatního lidstva.

Uvědomit si to se zdálo ještě nedávno pro žida nemožné; přiznat tisícíletou závislost na staroegyptském žrečestvu; vidět se jako jeho nástroj globální expanze?, ne, to rozum nebere, zotročeného tak propracovanými metodami, jak je uvedeno výše. Nicméně v podmínkách změny logiky sociálního chování se všechno neukazuje tak beznadějné:

Озарена последняя дорога                                     Ozářená je poslední cesta

Внезапной неразгаданной весной.                                   Nenadále objeveným jarem.

И бог Амон, кочующий с Востока,                                   A bůh Amon, putující z Východu,

На Западе прощается со мной.                              Na Západě se mnou se loučí.

И вижу я, что этот день последний.                     A já vidím, že tento den je poslední.

Последний день. Совсем последний день.          Poslední den. Dočista poslední den.

Жрец надевает кожаный передник                                   Žrec si odívá koženou zástěru

И в царство снов мою уносит тень.                      A do říše snů odnáší můj stín.

Да, я умру, узнав себя впервые,                             Ano, zemřu, poznav sebe poprvé,

Не выдержав прощального луча.                          Nesnesl jsem paprsek na rozloučenou.

Промчатся колесницы боевые                               proženou se bojové vozy                              

Колесами палящими стуча.                                    Bušíc žhavými kolesy.           

Амон с Атоном встретятся в зените,                    Amon s Amonem se střetnou na zenitu,

И будет надпись о великом зле:                             a bude nápis o velikém zlu:

“Когда-нибудь и вы в любви сгорите,                  „Někdy i vy v lásce shoříte,

Любовь свою не встретив на земле”.                    Nepotkajíc svou lásku na zemi“

To je přiznání toho všeho V. Šali v „Devátém monologu neznámého mladíka z Théb“. Ono jakoby dělá závěr první etapě sebezničení kmene biorobotů, o kterém dříve neméně upřímě, než V. Šali nám pověděl jiný, známější žid Vladimír Lévi (možná je sám Levit), autor ve své době tak populárních knih o otázkách psychologie a autotréningu, jako „Umění být sebou“, „Rozhovor v dopisech“,  „Nestandardní dítě“, „Štěstí lidem…“:

Sapiens[55]

Я есмь                                                                       Já jsem           

            не знающий последствий                            neznající následků

            слепорожденный инструмент,                 od narození slepý nástroj,      

            машина безымянных бедствий,                 stroj bezejmenných pohorm,

            фантом бессовестных легенд.                   Fantom nestoudných legend.

            Поступок — бешеная птица,                    Skutek . vzteklý pták,

            Слова — отравленная снедь .                     Slova – otrávené jídlo[56].

            Нельзя, нельзя остановиться,                    Nelze, nelze se zastavit,

            а пробудиться — это смерть.                   Ale procitnout – to je smrt.

Я есмь                                                                       Já jsem

            сознание. Как только                                  vědomí. Jak jen                                             

            уразумею, что творю,                                pochopím, co tvořím,

            взлечу в хохочущих осколках                      vzlétám v smějících se zbytcích

            и в адском пламени сгорю.                          A v ďábelském plameni shořím.

Я есмь                                                                       Já jsem

            огонь вселенской муки,                                oheň vesmírných muk,

            пожар последнего стыда.                          požár posledního studu.

            Мои обугленные руки                                  Mé zuhelnatělé ruce

            построят ваши города.                              Budují vaše města.

Není snad o tom samém v „Měděném jezdci“?

И, полон сумрачной заботы,                                  A, pln mračných starostí,

Все ходит, ходит он кругом,                                  stále chodí, chodí on dokola,

Толкует громко сам с собою —                             mluví nahlas sám s sebou -

И вдруг, ударя в лоб рукою,                                               a najednou, udeřiv se ruku do čela

Захохотал.                                                                 Zachechtal se.

Jevgenij přichází o rozum. Tato událost vyjadřuje završení nevědomé a židovstvu uměle vnucené mise k udržení stability davově-„elitární“ pyramidy. Ale v té době to znamená i začátek první etapy sebelikvidace samotné starověké mafie. Takže Vladimírové Šali a Lévi – jsou stále ten stejný Jevgenij z „Měděného jezdce“, ale už konce 20. století.

Hlava 3. Karmínem již bylo přikryto zlo

Bylo mnoho interpretů textu básně, pokoušejících se ztotožnit Jevgenije tu s děkabristy, tu se samotným Puškinem. Ale vždyť všichni dobře věděli, že ne náhodně během práce na „Měděném jezdci“, v listopadu r. 1833, jakoby předvídaje podobné pokusy básník napsal:

Не дай мне бог сойти с ума,                                  Bože, nedej mi příjít o rozum,

Нет, легче посох и сума.                                         Ne, lehčí je hůl a brašna.       

Pro člověka, zbaveného rozumu, se reálný svět představuje v zkresleném světle a rozumové snění samo vyvolává nestvůry. Puškin tento moment využil velmi citlivě. Ještě jednou připomínáme, že Jevgenij „ospalé oči konečně zavřel“ před úsvitem, když „řídla mlha pošmourné noci“. V listopadu jsou noci v Petěrburgu dlouhé, a také „bledý den nastává“ celkem pozdě a, dle našeho názoru, první setkání s „Měděným jezdcem“, vize potopy, hledání brány, domu a samo šílenství, to vše se děje s Jevgenijem v představách ve snu, i když se o tom přímo nemluví: prostě v první části není zmínka o probuzení. Někdo může namítnout, že podobné zamlčení je možné stejně dobře chápat jako neoznámenou informaci o probuzení.

Ve vztahu s tímto bychom chtěli dojasnit, že jednou ze stran informační úplnosti je v objektivní realitě princip doplnitelnosti informace. Na principu doplnitelnosti informace je postavena celá diskrétní logika, ale ona je jen jejím částečným vyjádřením.

Doprovodné informace po zamlčení jsou objektivně předurčeny, jednoduše kvůli omezením člověka, neschopného poznat celou úplnost informace ve Vesmíru. Také ve společnosti, každý plně definovaný, ale ohraničený názor (ale ne poznání ve smyslu objektivní pravdy), obsahující jen část informací vztahující se k rozebírané otázce, doprovázejí zamlčení („samo sebou“ rozumějící se nevyřčené informace). Doprovodná (nevyřčená) informace může být nějakou dobu lidem neznámá, ale objektivně se vyskytuje v procesech informační výměny a také objektivně vyvolává následky, podmíněné jejím obsahem a mírou souladu s objektivní pravdou. Ale ve Vesmíru není nic tajné, co by se nakonec nestalo zjevným. Když se tajemství rozkrývá, informace v umlčeních buď potvrzuje dříve známé a ohlášené, osvětluje nové hrany mnohohranné pravdy a poskytuje detailnější vidění nějakého objektivního jevu, nebo popírá dříve ohlášené úplně nebo částečně. Ale poté je člověk dlužen si vyjasnit: co je pravda, a co je do kultury zanesená lež, zabíjející život - zjevně ohlášená nebo doprovázející po umlčení, neboť „člověk s dvojakými myšlenkami není pevný na žádných cestách svých“ (List Jakubův, 1:8)

Kromě toho, princip doplnitelnosti informace je spojen s principem mravní podmíněnosti výsledků a způsobů jejich dosažení. To je možné objasnit na příkladu známého aforismu: „Nikdy nědělej to, co za tebe mohou udělat jiní“. V souvislosti s principem doplnitelnosti informace a individuální mravní podmíněnosti ho jeden chápe ve smyslu: „Nechť za mne pracují ostatní“, ale jiný ve smyslu: „Dělej pro lidi to dobré, co nemohou udělat jiní“. V souvislosti s rozkrytím obsahové stránky tohoto aforismu, v kontextu rozebírané básně je na místě se dotknout ještě jednoho velmi starého a ani v naší době ne úplně pochopeného jevu, který začátkem 20. století získal název „trockismus“.

Charakteristickou vlastností trockismu v komunistickém hnutí začátku 20. století byla jeho absolutní hluchota k obsahu kritiky vyjadřované na jeho adresu, ve spojení s oddaností principu potlačování v praxi deklarací, prohlášovaných trockisty, systémem zamlčení, na jejichž základě také dnes reálně fungují, sdruženi přes kolektivní nevědomí. V rámci této politiky byli za mocenské nadvlády trockistů pod lživými záminkami likvidováni i ti, kdo dříve vnímal chyby trockistů jako jejich upřímné omyly a otevřeně o nich mluvil ve společnosti: to se jasně ukázalo v práci NKVD-OGPU mezi lety 1918 a 1930, kdy tyto orgány byly pod neomezenou kontrolou trockistů.

To znamená že trockismu je v jeho upřímném osobním projevu blahých záměrů vlastní konflikt mezi individuálním vědomím a kolektivním nevědomím, způsobovaný všemi trockisty společně. To je zvláštnost psychiky těch, jimž se přihodilo stát se trockistou, a nikoliv specifičnost konkrétní ideologie. Trockistický typ psychiky mohou provázet nejrůznější, dokonce i vzájemně se vylučující, ideologie. Tak metropolita Jan byl psychologicky trockistou, a zároveň deklaroval svou oddanost pravoslaví a odsuzoval Trockého. A „architekt perestrojky“, člen Politbyra A.N. Jakovlev, jsa psychologicky trockistou, se stihl projevit v mnohých věroukách: ortodoxní marxismus-leninismus, před jeho odjezdem do Kanady na post velvyslance; v ideologii všeobecných lidských hodnot socialismu s „lidskou tváří“ během perestrojky; a nyní došel k pokusu vyjadřovat se přes budhismus v knize „Постижение/Porozumění“ (Moskva, „Zacharov“, Vagrius“, r. 1998)

Právě z tohoto důvodu čistě psychologické povahy, jsou kontakty s trockismem a trockisty na úrovni intelektuální diskuse, argumentů a protiargumentů,- neplodné a nebezpečné[57] pro ty, kdo nahlíží na trockismus jako na jednu z ideologií[58] a nevidí jeho reálné pod-ideologické pozadí, nezávislé na ideologii, do které je zahalen.

Intelekt, ke kterému se obracejí v diskusi se snahou přivést ke smyslům partnera, odhalit spolu s ním pravdu, na jejímž základě by bylo možné překonat problémy ve vzájemných vztazích, je jen jednou složkou celkové psychiky. A psychika jako celek v případě jejího trockistického typu, nedopustí  zpracování informace, která je schopná změnit tu doktrínu, kterou v daný moment odpracovává ta z mnohých ideologických větví trockismu, ke které jedinec, psychický trockista patří.

Tato psychická zvlášnost, vlastní mnoha lidem, je historicky starší jev, než historicky reálný trockismus v komunistickém hnutí 20. století. V minulosti se pro něj nenašlo jiné slovo, kromě posedlosti. A s přechodem do epochy nadvlády materialistického světonázoru se obecně v jazyce pro tento jev nenašlo slov, odpovídajících obsahu tohoto psychického jevu, který byl znovu nazván pseodonymem jednoho z nejvýraznějších představitelů posedlých v komunistickém hnutí 20. století. Nyní, když materialismus ve svém rozvoji zrodil kybernetiku, informatiku, výpočetní stroje a informační technologie, je trockista v těchto vědeckých termínech: autonomní nebo dálkově řízený robot s limitovaným programem identifikace situace a reakce na její změny, fyziologicky v mnohém identický s normálním člověkem.

Ale taková zvláštnost „trockismu“ v historicky širokém smyslu slova vede k tomu, že vztahy lidí a „trockismu“ leží mimo oblasti konstruktivních diskusí, kolektivního „brainstormingu“ určitých problémů a další v nějaké míře smysluplné a adekvátní lidské činnosti. Při tomto vztahy s trockismem a trockisty vypadávají z oblasti etiky a mravnosti lidských vztahů a, pokud se v tomto případě nevměstnávají do možností psychiatrie a duševního léčení, rozvinuté ve společnosti v dané době, pak přecházejí do oblasti praktické sociální hygieny vždy, když se společnost unaví „trockismem“ a začíná před ním bránit svůj život nyní a v budoucnosti. „Trockismus“ v tomto případě začíná imitovat boj se sebou samým a shazuje do mlýnku na maso množství lidí, aby následně tyto oběti dal za vinu svým protivníkům: tak tomu bylo ve skutečné historii inkvizice v katolickém světě; tak tomu bylo v SSSR během boje bolševismu s trockistickým marxismem[59].

V Rusku se schyluje k dalšímu vykořenění „trockismu“, při kterém se mnohým „trockistům“ zdraví nezlepší, ať již v dresu „komunistů“, „patriotů“, „pravoslavných“, „muslimů“, „demokratů“, kosmopolitů“ a představitelů ostatních věrouk a ideologií… Ale, bohužel, ani tak většina z nich v takových případech neuspěje pochopit, „za co?...“.

Vracejíce se ve spojení s tímto k pochopení principu mravní podmíněnosti, je možné připustit, že Puškin zakrýval (nejspíše nevědomě) zamlčeními ty hrany pravdy, které příjmal ve vnělexikálních obrazech. Ale hlavním principem při tom pro něj bylo: zachování celistvosti vyprávění i v alegorickém popisu procesů a jevů společenského života. Informace po zamlčení, vznikající v takových podmínkách, byla jím morálně podmíněna.

Rozkrytí zamlčení může jít také jen v souladu s mravní podmíněností těch, kteří zkouší pochopit druhou smyslovou řadu vyprávění. Při jejich ohlašování je důležité nestahovat mravní svět básníka do svého světa, jak to obyčejně dělali a dělají někteří „puškinisté“ (Abram Tertz v „Прогулках с Пушкиным/Procházkách s Puškinem“, J. Mamin ve filmu „Бакенбарды/Bakenbardy“), ale stoupat i v míře chápání celkového chodu věcí, i v jeho morálních hodnoceních k Puškinovi.

V souvislosti s „Měděným jezdcem“ jsme už nejednou obraceli pozornost na nejjemnější a zdálo by se nepatrné detaily této záhadné poémy. A nepřítomnost připomínky o Jevgenijově probuzení v její první části je jednou z nich, a je natolik důležitá, že bez jejího správného pochopení není možné poémě celkově porozumět. Správnost naší doměnky potvrzuje ten fakt, že v podobné situaci nacházející se v druhé části, jakoby chtěje pomoci rozšifrování tohoto zamlčení, autor přímo říká:

Бедняк проснулся.                                                   Nuzák se probudil.

Ale to již bude řeč o jiné revoluci, lépe řečeno kontrarevoluci srpna 1991. A zatím:

                          Ночная мгла                                                          Noční mlha

На город трепетный сошла;                                               Na ustrašené město padla;

Но долго жители не спали                                     Ale dlouho obyvatelé nespali

И меж собою толковали                                         A mezi sebou si vykládali

О дне минувшем.                                                    O prošlém dni.

Těmito slovy se završuje popis první etapy revolučních otřesů Ruska. Fixuje vnímání čtenáře na tom, že „obyvatelé nespali“ ani poté, co „noční mlha na ustrašené město padla“ básník, z jedné strany, (zamlčením) je odděluje od Jevgenije, jehož spánek rozumu je schopen rodit nestvůry budoucího šílenství, projevujícího se v nechopnosti židovstva dokonce s uchvácením moci po revoluci adekvátně vnímat okolní sociální realitu, a, z druhé strany, díky slovům:

И меж собою толковали                                         A mezi sebou si vykládali

О дне минувшем.                                                    O prošlém dni.

— vlévá naději na schopnost národa osmyslit minulost a vytěžit z ní lekce pro budoucnost.

                               Утра луч                                                                       Ranní paprsek

Из-за усталых бледных туч                                    Zpoza unavených bledých mraků

Блеснул над тихою столицей,                                Zableskl se nad tichou metropolí,

И не нашел уже следов                                           A nenašel již stop

Беды вчерашней; багряницей                                Všerejšího neštěstí; karmínem

Уже прикрыто было зло.                                        Již přikryto bylo zlo.

В порядок прежний все вошло.                             Do starých pořádků vše vešlo.

Revoluce r. 1917 skutečně proběhla pod purpurově rudými prapory a mnohé zlo se přikrývalo hesly servírovanými v krajkové výzdobě. Po revoluci se vše navenek vrátilo k předchozímu pořádku: namísto cara – generální tajemník; namísto Svatého Synodu s jeho nemyslící služebnou Feklou (dobrou stařenou, dávno postrádající čich a sluch) – neméně svatý ÚV KSSS se svou neméně slepou, hluchou a nemyslící Ma-Vrušou (Marxovo učení je všemocné, protože je správné; namísto Senátu – Nejvyšší sovět atd. Ale všechno to byly jen vnější atributy pevného plotu dřívějšího davo-„elitarismu“.

Avšak Říjnová revoluce r. 1917 se odlišovala od všech předchozích ani ne tak vnějšími atributy, jako obsahově odlišnými hlubinnými procesy, které nebyly pochopeny ani nemyslícím židovstvem, které je aktivizovalo, ani pány/vládci samotné nejstarší mafie. Obsahovou stranu těchto procesů je možné pochopit skrz světonázor prostého národa, který v Rusku nikdy nebyl ateistický. A zde je potřeba obzvláště obrátit pozornost na ten dobře známý fakt, o kterém není přijato se šířit ani v našem, ani v západním tisku: živá hovorová ruština se za tisíc let vzdálila jazyku služeb zvnějšku implantované biblické církve. Takovéto oddělení jazyka života a jazyka kultu na Západě neproběhlo, kde od Lutherovy doby byla Bible dostupná všem v jejich živých rodných jazycích.

Ruská inteligence, v jakýchkoliv třídních formách by se od časů Petra I. neobjevovala, nikdy neospravedlnila svůj latinský název, tj. nikdy nechápala ani to, co se s ní a okolo ní děje, ani to, co tvoří. Z nejlepších pohnutek byla k r. 1876 Bible v Rusku přeložena do živého ruského jazyka, aby se, stejně jako na Západě, stala dostupná lidem bez speciální jazykové přípravy seminářů a duchovních akademií.

Byli také proticníci jejího překladu a vydání. Obavy „držitelů písma“[60] nebyly neopodstatněné: výsledek překladu Bible z mrtvého církevního jazyka do živého národního jazyka se vůbec nevydařil takový, jako na Západě. Již začátkem 20. století, tj. v druhé generaci od momentu vydání Bible v živém jazyce, se v Rusku objevili lidé, pochybující o Božském původu Bible a přímo poukazovali na agresivitu její doktríny směrem k národům a každému člověku zvlášť.

Globální biblická konceptuální moc existuje podle schématu „prediktor-korektor“ (česky předvídatel-opravovatel). Protože v Rusku situace nazrávala k otevřenému odmítnutí biblického idealistického ateismu[61], výměnou za něj „přirozeně“ (kyvadlovým schématem: materialismus – idealismus; idealismus – matrialismus) musel přijít materialistický ateismus. A přivedli ho ve formě marxismu.

Byl -li Marx nemyslícím vykonavatelem dlouhodobé strategie podpory stability řízení technokratické civilizace biblickou koncepcí, nebo, jsouce sám satanistou, vědomě vyplňoval objednávku „držitelů písma“, nemá pro celkový chod věcí význam, ale v každém případě Marxova intelektuální činnost nemůže být uznána za projev „lidského rozumu“.

Tak se marxismus, který upevnil materialistický ateismus na sociální úrovni, ukázal pro masové vědomí nejpřijatelnější formou odmítání idealistického ateismu v Rusku. Ale ateismus, jako nevědomá Theomachie, ve společnosti s úrovní vzdělávání, dostupnou v SSSR již v polovině 20. století, nemohl dlouho existovat ani v materialistické podobě.

Pokusy nového režimu po srpnu r. 1991 vrátit společnost do lůna idealistického ateismu ( v rámci jakékoliv konfese) poté, co společnost odvrhla materialistický ateismus, byly bezperspektivní, protože ve společnosti již osmyslili jak Bibli, tak marxismus jako dvě tváře jedné a téže otrokářské globální doktríny.

Proto, „studená válka“, „závody ve zbrojení“ mezi SSSR a USA, jsou viditelný projev uměle podporované konfrontace různých forem biblického ateismu: idealistický „zápasí“ s materialistickým, podobně jako ve známém estrádním vystoupení „boj nanajských chlapečků“.[62]

Jak se říká „co se škádlívá, to se rádo má“! To znamená, že problém s marxismem, přesně jako problém s křesťanstvím, neměli „držitelé písma“ ani v Rusku, ani v SSSR: sami dávali, sami brali, když viděli, že jimi předkládané formy chápání a bytí životní pravdy se stávají pro většinu nepřijatelné. Zvenku se to vše prezentovalo jako boj s vulgárním materialismem a farářským idealismem.

Opravdový problém expanze biblického rasového parazitismu (tentokrát ve formě marxismu) byl v tom, že přišel do Ruska ve dvou podobách:

— trockismu, jako formy aktivizace západního materialistického ateismu a satanismu, obřezávající život podle dogmatických šablon znachary „požehnaných“ písem;

— a bolševismu (leninismu, stalinismu), jako nevědomého pokusu o sebevyjádření jazyčnictví („pohanství“) a zdravého rozumu přes jemu obsahově cizí materialistický ateismus marxistických písem.

Vyřešení historicky neodvratného konfliktu mezi trockismem a bolševismem v Rusku novým jevem, stalinismem, bylo předurčeno specifickým časovým obdobím, v jehož mezích běželo završení této ostřejší sociální konfrontace: změnou vztahů standardních frekvencí biologického a sociálního času, určující počátek rozpadu davově-„elitární“ struktury společnosti a vytváření nové logiky sociálního chování.

V básni se tento proces předává přes nové pořadí vyjmenování sociálně významných vrstev společnosti.

Уже по улицам свободным                                    Již po ulicích svobodných

С своим бесчувствием холодным                         se svou chladnou necitlivostí

Ходил народ. Чиновный люд,                               národ chodil. Úřednický lid,

Покинув свой ночной приют,                               Opustiv své noční přístřeší,

На службу шел. Торгаш отважный                                   do služby šel. Nebojácný trhovec

Не унывая открывал                                                           neklesaje na mysli otevíral

Невой ограбленный подвал,                                  Něvou vykradený sklep,

Сбираясь свой убыток важный                             Chystaje se své velké škody

На ближнем выместить.                                         Blízko vynésti.

Jinými slovy, davově-„elitární“ pyramida se převrátila. Nahoře už nejsou žreci a znachaři, ale národ „se svou chladnou necitlivostí“. A hlavně tímto se národ podstatou odlišuje od davu (nejpřesnější definice mu je dána V.G. Belinským: dav je množina lidí, žijící tradicemi a uvažujících podle autorit). Chování davu je nejčastěji podmíněno instinkty a emocemi, jimž se podřizují rozum a intuice, namísto toho aby je kontrolovaly. Níže je úřednický lid, tj. řídící pracovníci; bankéře-lichváře není vidět, ale jakoby speciálně je zdůrazněný  „nebojácný trhovec“, schopný vynést (umístit, odventilovat? p.p.) ztráty velké blízko i daleko.

Tak či onak to je možné udělat jen v případě deficitu zboží, na které ve společnosti vždy existuje zvýšená poptávka. Zvýšená poptávka je důsledek uměle vytvořené situace na trhu, kdy je platebních prostředků více, než zboží. Takový stav při plánovaném řízení ekonomiky může ve společnosti vzniknout jen při bezmyšlenkovité účasti všech jejích členů v lichvě přes úrok na vklady ve spořitelnách.

Když odložená poptávka, nezabezpečená(nekrytá) zbožím, začíná významně převyšovat produktově-peněžní obrat státu, „převozník lehkomyslný“ s pomocí „nebojácného trhovce“ lehce převedou systém vládního řízení z „levého břehu“ na pravý s tím, aby se „do předchozího pořádku vše vrátilo“. Přitom každodenní vnímání, nerozlišující obsahovou stránku pojmu „vlastnictví výrobních prostředků“, pozoruje jen změnu jeho forem.

Tak v „čase stagnace“ (tzv. „zastoj“ = epocha Brežněva, p.p.) nikoliv bez pomoci „trhovce nebojácného“ byl připraven sociální základ zničení Sovětského svazu za pomoci lichvářského kreditně finančního systému (zobecněná zbraň a prostředek řízení čtvrté priority).

V novém světovém pořádku předpokládaném Puškinem je místo Globálnímu znacharstvu (převozníku lehkomyslnému) přísně ve shodě s evangelickou předpovědí: „Ti, kteří byli prvními, nechť se stanou posledními“. V textu je o tom nepřímo, zprostředkovaně, zvlášť vyčleněnou frází, pro všední vnímání zdá se nijak nespojenou s předchozím smyslem:

          С дворов                                                                                Z dvorů

Свозили лодки.                                                                   Odváželi loďky.

Slovo „dvůr“ má dvojí smysl: souhrn hospodářských přístavků k domu, a jako obecný termín, používaný ve vztahu k systému monarchistické vlády.

Začátkem 20. století po Říjnové revoluci padla nejen Ruská monarchie, ale také Pruská a Rakousko-Uherská. Takže loďky (pokud pod tímto slovem rozumíme na úrovni druhé smyslové řady vládní aparát monarchie, jako řídící strukturu) opravdu sváželi z mnoha evropských „dvorů“. Příčinou bylo konceptuální bezvládí kterékoliv monarchie, včetně Ruské. Ztráta kontrolních pozic uvnitř hierarchii pravoslavné církve z důvodu převahy židovských konvertitů v Rusku, spolu s absolutní židovskou převahou v utvářejících se sdělovacích prostředcích (noviny, časopisy, vydavatelská práce), v podstatě monarchii nejdříve bezstrukturně vytlačili z ideologické, a potom také ze zákonodárné moci.

Z tohoto důvodu Puškin nikoliv náhodou, k jednomu a témuž (zdálo by se) prostředku transportu po vodě (obraz informačních toků, cirkulujících ve společnosti), v jedněch místech používá kódové slovo „člun“, v jiných „loďka“, a v „Závěru“ též „bárka“. Podle slovníku V.I. Dála: „Člun, člunek je lodička z jednoho kusu dřeva, dlabaná. Odtud je přísloví: „V člunu moře nepřepluješ“. Loďka je veslovací loď obecně, nevelké plavidlo pro říční a pobřežní plavbu. Bárka je velká nákladní loď; buď pro splav řek nebo schopná plout pod plachtami.“

Slova „člun“ a „loďka“ se v textu vyskytují třikát, ale „bárka“ jednou, když je řeč o převozu „Vetchého domku“. I když v obecném smyslu jsou tato slova synonymem (první smyslová řada), nicméně na úrovni druhé, a tím více třetí smyslové řady ukazují na různé jevy. Obrazy těchto jevů se v básni odhalují přes různá slovní spojení „člunu“ a „loďky“.

Slovo „člun“ vždy potkáváme ve spojení s „vlnami“.

Poprvé v „Úvodu“:

На берегу пустынных волн                                               Na břehu prázdných vln,

Стоял Он, дум великих полн,                                stál On, velkých myšlenek pln,

И вдаль глядел. Пред Ним широко                                   a do dáli hleděl. Před Ním se zeširoka

Река неслася; бедный челн                                     řeka nesla; nuzný člun

По ней стремился одиноко.                                               Po ní osaměle směřoval.

Mnozí představitelé považují národní masy za „prázdné“, nepopsané listy papíru, přisvojujíce si pro sebe mlčky funkce hierarchicky vyššího objemnějšího řízení – Boha.

Podruhé v „První části“:

Осада! приступ! злые волны,                                Obklíčení! útok! zlé vlny,
Как воры лезут в окна. Челны                               Jak zločinci lezou do oken. Čluny
С разбега стекла бьют кормой.                                S rozběhem tříští skla záděmi.

A potřetí v „Druhé části“:

И долго с бурными волнами                                  A dlouho s bouřlivými vlnami
Боролся опытный гребец,                                      zápasil zkušený veslař,
И скрыться вглубь меж их рядами                        a skryt v hloubi jejich řad                 
Всечасно с дерзкими пловцами                            hodinu co hodinu s odvážnými plavci
Готов был челн — и наконец                                 připraven byl člun, a nakonec
Достиг он берега.                                                    dosáhl břehu.
Несчастный ...                                                         Nešťastný…

A podstatné je nejen to, že se tato slova „člun“ a „vlny“ dobře rýmují; jsou skrytým způsobem svázány mezi sebou.

V první části byla ukázána druhá smyslová řada, stojící za slovem „vlny“.

                                 Прояснились                                                  Projasnili se
В нем страшно мысли. Он узнал                           v něm strašné myšlenky. Poznal
И место, где потоп играл                                       I místo, kde potopa hrála
Где волны хищные толпились                               Kde se vlny dravé tlačily
Бунтуя злобно вкруг него.                                     Zlobně okolo něj bouřily.

V této souvislosti „člun“ (nikoliv jako prostředek plavby, ale jako „prst“, ukazující na určitý jev společenského života) dává přednost mít co do činění jen s „vlnou“ = davem. Hovoříme-li o židovství jako mafiózním společenství, ono také dává přednost davově-„elitárním“ vztahům v libovolné společnosti, neboť národ, odmítající autoritu vůdce nebo zdeformovaných tradic, se nepodvolí opracování metodami „kulturní spolupráce“.

V „Úvodu“ vidíme, že „řeka se nesla“, tj. v přeneseném smyslu obyčejné nacionální davy (vlny) se nesou řekou času bez toho, aniž by chápaly cíle globálního historického procesu. Nicméně, „nuzný člun po ní osaměle směřoval“. Básnický přívlastek „nuzný“ je použitý celkem sedmkrát, a pětkrát směrem k Jevgenijovi, a tudíž i k židovstvu. Izolace a osamělost, vykládané jako boží vyvolenost, a také usilí dát na odiv domnělé vyhnání a nuzotu, jsou charakteristické črty židovské společnosti, vyčleňující ji mezi jinými národy. Jinými slovy, židovský dav, na rozdíl od davů národních, se v globálním historickém procesu snaží o přesně (i když jemu neznámé) stanovené cíle, ale dosahuje jich převážně ne strukturním, ale bezstrukturním, tj. z velké části mafiózním způsobem. A v tomto se projevuje obsahová stránka druhé smyslové řady slova „člun“.

Slovo „loďka“ potkáváme jen ve „Druhé části“.

Poprvé ve spojení se slovem „zjevení“ (ve smyslu objevu – pozn. přek):

Евгений смотрит: видит лодку;                            Jevgenij se dívá, vidí loďku;

Он к ней бежит как на находку;                            běží k ní jak ke zjevení;

A podruhé ve spojení se slovem „dvůr“, jenž další smysl byl odhalen výše:

          С дворов                                                                    Z dvorů

Свозили лодки.                                                       Odvezli loďky.

A také v „Závěru“ ve spojení se slovem „úředník“:

Или чиновник посетит                                           Nebo úředník navštíví

Гуляя в лодке в воскресенье                                   během nedělního výletu loďkou

Пустынный остров.                                                Pouštní ostrov.

Ale hlavně třetí slovní spojení „úředník navštíví na výletě loďkou“ odhaluje obsahovou stránku jinotaje, stojícím za slovem „loďka“, odlišného od alegorie slova „člun“: řeč je o strukturním řízení obecně a vládním aparátu konkrétně, nemyslitelném například bez armády úředníků.

Jinými slovy, židovstvo se nejen přepravuje s pomocí Převozníka – Globálního nadjudaistického prediktora (globální biblické konceptuální moci) – z jednoho břehu řeky času na druhý: ono se aktivně podílí na změně formy vládnutí z monarchistické na republikánskou (buržoazní nebo socialistickou – záleží na okolnostech), ale zároveň v tomto období v roli „opovážlivých plavců“ nevědomě vstupuje do aktivního procesu asimilace s různými nacionálními davy, což pro „zkušeného veslaře“ hrozí jeho ztrátou jako vlastnictví, jako akceschopné periferie. „Zkušený veslař“ nemá jiné zdroje. Zánik periferie, to je též jeho vlastní pád spolu s „opovážlivými plavci“.

Takzvaný holocaust druhé světové války, o kterém tak hlasitě ševelí na konci 20. století všechen západní tisk, to je trest „nuznému člunu“ za bezduchou připravenost „skrýt se hluboko mezi řadami“ jiných nacionálních „vln“. Je třeba přiznat, že dané opatření, obzvláště v propagandistické rovině, se ukázalo jako dostatečně efektivní. Disciplína byla obnovena a všichni jsme svědky toho, jak se židé jakoby na povel najednou stali nejhorlivějšími zastánci monarchie v Rusku; jsou i nejaktivnějšími zastánci jejího obnovení v Rumunsku, Albánii, Bulharsku, Maďarsku, Srbsku a řadě dalších evropských států. K čemu by to bylo? Nechtějí snad znovu současní převozníci znovu použít tyto bezduché, aby znovu obrátili „řeku času“ zpět?

Marná práce: „loďky jsou z dvorů odvezeny“, a tam, kde se uchovaly ve formě konstitučních monarchií, vypadají jako dekorativní anachronismus a proto třetí smyslová řada vyjádření „z dvorů odvezli loďky“ také předpovídá smutnou budoucnost židovstva, jejíž plný smysl se odhaluje v „Závěru“.

Hlava 4. Tajemství „hraběte Chvostova“

Poté, co „z dvorů odvezli loďky“, se v básni objevuje jediná skutečná historická postava, Puškinův současník:

                   Граф Хвостов,                                                              Hrabě Chvostov,

Поэт, любимый небесами,                                     básník, nebesy milovaný,

Уж пел бессмертными стихами                             již opěvoval nesmrtelnými verši

Несчастье невских берегов.                                               Neštěstí něvských břehů.

Mnoho per a kopí se zlomilo o skutečnou roli této figury v básni.

„Chvostovův obraz je označení duchovního úpadku tehdejšího Petrohradu. Za duchovní ubohostí tohoto básníka stojí jak Bulgarin, tak Uvarov a další Puškinovi pronásledovatelé, představitelé běžného každodenního uspořádaní petrohradského života, uspořádání, které zahubilo Parašu a Jevgenije, zahubilo děkabristy a, proběhne ještě něco málo přes tři roky, zahubí i Puškina,“ - toto je příklad přímého pojetí Chvostovova obrazu puškinistou J. Borevým. „Základní estetické kategorie“, vydavatelství „Mysl“, r. 1960.

Vyskytují se také pokusy pretendující na hloubku osmyslení:

„Očividně, ironický tón Chvostovu zasvěcených řádků puškinovské básně je též odpovědí na jeho vulgárně sentimentální a nevalné verše, oslovující Puškina, a nasměrování čtenáře k tomu, že „předběhnuvší“, „Měděného jezdce“ svými verši o petěrburgské povodni „předhánějící“ hrabě ve skutečnosti nevysvětlil, nevyřešil, a jen zbanalizoval tragické téma.“

Tak chápal roli hraběte Chvostova v poémě významný puškinista J. Oksman v doplňujících komentářích k „Neotištěných dopisech Puškinovi“, ve kterých se také přiznává k bezmocnosti oficiální (bez výjimky židovské) puškinistiky proniknout do tajemství druhé smyslové řady zde probírané části a básně jako celku:

„A přesto Puškinovo začlenění této ironicky parodické vrstvy do tragické, filozoficky nasycené básně zůstává záhadou, a funkce tohoto čtyřverší směrem k celkovému záměru básně nám zůstává zatím skrytá.“

Prakticky s ním souhlasí i výše zmíněný J. Borev, pozdvihávající záhadu zjevení hraběte Chvostova v básni na úroveň problému s odhalením druhé smyslové řady básně jako celku.

„Nadmíru graciézní, grandiózní, promyšlenou budovu stavěl Puškin v této své nejvyzrálejší básni, aby si připustil náhodnou  kudrlinku, nepovinné verše, náhodně vyjádřené. V tomto bodě Puškinova „nejzáhadnější báseň“ zůstává obzvláště pevně zastřená“.

Ve skutečnosti je celý problém „puškinistů“ v neschopnosti pochopit „celkový smysl básně“. Ocas, chvost je nejzřetelnější rozdílnost mezi představiteli různých živočišných různých druhů a představiteli druhu „člověk rozumný“. Pravděpodobně začleněním do zápletky básně dané postavy chtěl básník obrátit pozornost budoucího čtenáře na dominanci zvířecího typu psychiky ve vyšší společnosti jeho časů.

Jako důkaz hodnověrnosti naší doměnky mohou posloužit Puškinovy verše z r. 1825 o petěrburgské povodni 7. listopadu 1824 (tato povodeň byla motivem k napsání „Měděného jezdce“), které předcházely napsání posměšné „Ódy na jeho excel. hrab. Dm. Iv. Chvostova“.

Напрасно ахнула Европа,                                       Zbůhdarma vzdychla Evropa,                                  

Не унывайте, не беда!                                            Nebuďte sklíčení, hlavu vzhůru!

От петербургского потопа                                     Před  petrohradskou potopou

Спаслась «Полярная Звезда».                                Spasila se „Polární hvězda“.

Бестужев, твой ковчег на бреге!                            Bestuževe, tvoje archa je na břehu!

Парнаса блещут высоты;                                        Blýskají se vrcholky Parnasu;

И в благодетельном ковчеге                                  A v blahorodné arše

Спаслись и люди и скоты.                                      Se zachránili i lidé i dobytek.

Existují fakta o tom, že při povodni bylo zničeno vydání další knížky almanachu „Polární hvězda“, vydávaného v letech 1823 – 1825 budoucími děkabristy A.A. Bestuževem a K.F. Rylejevem. Knížka byla znovu vytištěna a přišla na svět v březnu r. 1825. Je dobře patrné, že obratem k Bestuževovi básník parodicky použil biblické vyprávění o světové potopě, během které se zachránil jediný spravedlivý na zemi, Noe, rozkazem Shora konstruující archu, na které umístil svou rodinu a po sedmi párech čistých a nečistých zvířat.

V almanachu spisovatelů-děkabristů spolu spolu s činovníky ruské kultury, přijímali účast také epigoni  západní slovesnosti, ke kterým měl Puškin odmítavé stanovisko. Z toho je i závěrečná věta: „Zachránili se i lidé, i dobytek“.

Tak básník poprvé, i když ve vtipně alegorické formě, nakousl otázku rozlišení živočišného a lidského typu psychiky v davově-„elitární“ společnosti.

Posměšek na samotným Chvostovem byl spojen s tím, že ten vystoupil s ódou „Na Byronovu smrt“. Lord Byron byl za života velký obdivovatel starověkého Řecka, přičemž romantismus anglického básníka se neúspěšně pokoušel v Řecku jeho doby vzkřísit ideály dávných obyvatel Hellady.

 Певец бессмертный и маститый                          Pěvče nesmrtelný a vážený

Тебя Эллада днесь зовет                                         Tebe Hellada dnes volá,

На место тени знаменитой,                                               Na místo stínu znamenitého,

Пред коей Цербер днесь ревет.                              Před kterým Cerberus dnes řve.

Toto Puškinovo posměšné chování k hraběti Chvostovovi, kterého s opravdovou ironií přirovnává k Byronovi a doporučuje mu, namísto slovních tirád po vzoru „Svobodomyslného Řecka“ (tehdy probíhal vyprovokovaný a reálnými kroky západních politiků nepodpořený boj Řeků s osmanskou nadvládou), aby se tam sám vydal.

Как здесь, ты будешь там сенатор,                        Jako zde, budeš tam senátorem,

Как здесь, почтенный литератор,                          Jako zde, váženým literátem,

Но новый лавр тебя ждет там,                               Ale nový vavřín že čeká tam,

Где от крови земля промокла:                                Kde zem krví nasákla:

Перикла лавр, лавр Фемистокла;                          Périkla vavřín, vavřín Thémistokla;

Лети туда, Хвостов наш! Сам.                               Leť tam, Chvostove náš! Sám.

Вам с Байроном шипела злоба,                             Mezi Vámi a Byronem syčela zloba,                        

Гремела и правдива лесть.                                     Hřměla i pravdivá lest.

Он лорд — граф ты! Поэты оба!                           On je lord – ty hrabě! Básníci oba!

Се, мнится, явно сходство есть.                             Zdá se, že podobnost zjevně je.

Posměšná Puškinova óda na Chvostova, doprovázená okázale ironickými poznámkami, byla zároveň parodií na umírající žánr rytířské ódy XVIII. století. Pro dnešního čtenáře je těžké si představit její   literární charakter. Puškinův kamarád z lycea Küchelbecker právě vydal článek „O směru naší poezie“, ve kterém vyzval k návratu k tradičnímu žánru rytířské ódy. To vyvolalo Puškinovo parodické použití samostatných komických znějících výrazů, které poté dostaly obecný název „chvostismy“, nad kterými se tak bavil básník a jeho přátelé, a které potom používali nejen představitelé ódopisectví, ale také „přední ochránci slovesnosti“, tentýž Küchelbecker a Rylejev. Řádek „Kde zem krví nasákla“ s následujícím rýmem „Themistokla“ paroduje Rylejevského verše z básně „Na Byronovu smrt“. Aby výrazněji podtrhnout nevkusný a křičící nesoulad celé této archaické rétoriky s osobností a tvorbou Byrona, Puškin k němu přirovnává Chvostova, navrhujíce poslednímu zmíněnému, aby vystoupil jako vážený nástupce anglického romantika.

Dle našeho mínění, Puškin, silou svého zvláštního typu psychiky (máme na mysli jeho schopnost k rozšiřování myšlení) vnímal v mimolexikálních formách obrazy sociálních jevů na úrovni globálního významu, nedostupného vnímání masového vědomí, a v básnické formě je donesl svým současným i budoucím čtenářům. Pokud tomu neporozumíme, pak „funkce čtyřverší (s hrabětem Chvostovem) směrem k všeobecnému smyslu básně“ tak zůstane nerozluštěnou.

Pokusíme se současnou lexikou popsat to, co je básnickými obrazy dáno v básni. Pokud si obrazně představíme trvalou informační obnovu společnosti v hranicích biosférické a sociální podmíněnosti jako jednosměrný proud informačního toku (viz obr. 2 ), pak, úslovně řečeno, rychlosti informační bnovy na pravém a levém břehu-předělu budou různé, jejich vztah bude určovat logiku chování společnosti, a tedy i jejichtyp psychiky v konkrétních historických podmínkách.

Do té doby, dokud rychlost informační obnovy u „pravého břehu“ (etalonová frekvence biologického času) převyšuje rychlost informační obnovy u „levého břehu“ ( etalonová frekvence sociálního času) ve společnosti převládá živočišný typ psychiky, tj. má místo „neštěstí něvských břehů“, které i bezmyšlenkovitě opěvoval hrabě Chvostov. Po změně poměrů etalonových frekvencí, kdy „levý“ a „pravý“ břeh si mění místa, ve společnosti postupně, v procesu výměny generací, začíná dominovat lidský typ psychiky.

Přičemž, časové období, v jehož průběhu se rychlosti proudů u obou „břehů“ vyrovnávají, načež proud „řeky času“ jakoby mění směr k protilehlému (probíhá záměna levého „břehu“ za pravý), soudě podle obrazů básně, se má vyznačovat strašnými otřesy, kdy lidé s „rozrušeným rozumem“, tj. neschopní včas osvobozovat svou psychiku od zastarávajících stereotypů a vidět celkový chod věcí,  nevydrží následky vlivu těchto otřesů.

Hlava 5. Ani zvíře, ani člověk…

Но бедный, бедный мой Евгений...                                  Ale ubohý, ubohý můj Jevgenij...

Увы! его смятенный ум                                                      Běda! jeho rozrušený um

Против ужасных потрясений                                            Proti hrozným otřesům

Не устоял. Мятежный шум                                                nevydržel. Vzpurný hluk

Невы и ветров раздавался                                                  Něvy a větrů rozléhal se

В его ушах. Ужасных дум                                                  V jeho uších. Hrozných myšlenek

Безмолвно полон, он скитался.                                         Byl mlčky plný, bloumal.

Его терзал какой-то сон.                                                    Mučil ho nějaký sen.

„Trápil ho nějaký sen“ je přímé poukázání na odpojení Jevgenijova vědomí. Bohužel, spánek rozumu, s jehož pomocí se staroegyptskému znacharstvu podařilo zformovat nejstabilnější (ve směně pokolení) mafii, trvá nejedno tisíciletí. „Rozrušený rozum“ je stále okupován především hukotem západních, zkázu všemu živému nesoucích, větrů a Puškin ne náhodnou pojmenovává myšlenky, naváté tímto větrem, „strašnými“, neboť řeč je o dlouhém a bezstarostném ničení planety Země za pomoci židovstva přes mechanismus ničení její biosféry a lidstva lichvou.

Прошла неделя, месяц — он                                  Uplynul týden, měsíc a on

К себе домой не возвращался.                               Se k sobě domů nevracel.

Mnohasetleté roztroušení židovstva není „nešťastný projev“ antisemitismu všech národů, jak se nám snaží vnutit světový tisk, ale nejefektivnější způsob bezstrukturního řízení společenského a ekonomického života biblické civilizace prostřednictvím intermafie, vyšlechtěné v „pouštním koutku“ staroegyptským znacharstvem v rámci cílevědomě organizovaného „sinajského čundru“. Židovstvo nesplnilo Božskou misi na něj vloženou a nemožnost „návratu domů“, jako i ztráta soudnosti, je následek uhýbání před Bohem předurčeným osudem.

Nicméně, sváté místo – „pouštní koutek“ – nebývá prázdné. Poté, co prošla lhůta, předurčená Shora, poslední Zjevení lidstvu o uspořádání života v souladu Bohem bylo dáno přes „chudého básníka“, proroka Mohameda.

Его пустынный уголок                                          Jeho prázdný koutek

Отдал внаймы, как вышел срок,                           dal v nájem, jak vypršel čas,

Хозяин бедному поэту.                                           Pán chudému básníku.

A co židovstvo, jehož mise spočívala v tom, aby neslo světlo Boží pravdy a Spásného rozlišení dobra a zla? („Mojžíšovi bylo dáno Písmo a Rozlišení“, Korán, súra 2:53)

Евгений за своим добром                                      Jevgenij za svým dobrem

Не приходил. Он скоро свету                                Nepřicházel. Brzy se světu

Стал чужд.                                                               Stal cizí.

„Stal se světu cizí“, v přímém i přeneseném smyslu, protože přes Levity a rabinát, pastevců a kočích židovského stáda, bylo dokončeno překroucení jednotlivých míst Jediného zákona, daného Bohem všem prorokům, počínaje od Adama, a při tom skryto Rozlišení. Viditelně, tato skutečnost se  projevila jako rozhodující v procesu formování ve společnosti lidí posedlých (s trockistickým typem psychiky) při dopuštění Shora do začátku změny logiky sociálního chování. Nicméně připomínka „lidem písma“ o tom provedena byla: „Ó lidé písma! Na ničem nelpěte, dokud nepostavíte zpříma Tóru a Evangelia a to, co vám bylo sesláno od vašeho Pána.“ Korán, súra 5:72(68)

Весь день бродил пешком,                                     Celý den se brouzdal pěšky,

А спал на пристани;                                                           a spal v přístavišti;

Proč spal v přístavišti? Možná ještě v létě, ačkoliv je třeba mít na paměti, že Petrohrad se nerozléhá v zeměpisných šířkách Benátek nebo Alexandrie: v noci, dokonce v létě, je nocovat v něvském přístavu nepříjemné.

Jak je vidět z dalšího textu, od okamžiku podzimních záplav přešla zima, jaro a už „dny léta se skláněly k podzimu“. Odtud je slovo „přístav“ jen prst, ukazující na obraz nějakého jevu, který je možné rozkrýt jen opíraje se na text poémy. Ale proto se, vzhledem ke zvláštní strukturní zamknutosti textu, budeme muset obrátit k „Úvodu“:

Прошло сто лет, и юный град,                               Prošlo sto let, a mladé město

Полнощных стран краса и диво,                           Půlnočních zemí krása a div,

Из тьмы лесов, из топи блат                                  Z tmy lesů, z hlubin blat

Вознесся пышно, горделиво;                                 Povznesl se pyšně, hrdě,

Где прежде финский рыболов,                              Kde dříve finský rybolov,

Печальный пасынок природы,                              Smutný nevlastní syn přírody,

Один у низких берегов                                          Samotný u nízkých břehů

Бросал в неведомые воды                                      Vrhal do neznámých vod

Свой ветхий невод, ныне там                               Svou vetchou síť, nyní tam

По оживленным берегам                                       Po oživeným břehům

Громады стройные теснятся                                  Tísní se hromady štíhlých

Дворцов и башен; корабли                                     Zámků a věží; koráby

Толпой со всех концов земли                                Ze všech konců země

К богатым пристаням стремятся ;                         K bohatým přístavům míří;

Zde je rozluštění. Židovstvo historicky svou větší částí bylo přitahováno k „bohatým přístavům“, tj. přístavním městům“, přes které procházejí obchdodní, finanční a informační toky. Týros, Sidón, Alexandrie, Neapol, Marseille, New York a, samozřejmě, Petrohrad, okno Západo-biblické civilizace do nepoznané, ne méně než Východ a Západ samostatné civilizace, jménem Rusko. Hlavně proto se Jevgenij

                             ... питался                                                                ...živil se

В окошко поданным куском.                                 V okénko podaným kouskem.

Záhada „okénka“, kterým se židovstvo na Rusku přikrmovalo, stojíce v opozici a formujíce „pátou kolonu“ pro období Smuty, je stejně jako záhada „přístavu“ odhalována přes „Úvod“.

Природой здесь нам суждено                                Přírodou je nám zde souzeno

В Европу прорубить окно.                                     Do Evropy prorubat okno.

Сюда по новым им волнам                                    Sem přes něj po novým vlnám

Все флаги в гости будут к нам,                              Všechny vlajky v hosty půjdou k nám

И запируем на просторе.                                        A ustrojíme hostinu.

Výše jsme hovořili o tom, že slovo „vlny“ ukazuje na nacionální davy, přebývající v pohybu a v trvalé obnově ve snaze stát se národem. Všechny národy prošly svou cestu rozvoje a obnovy genofondu. Proto dnes nikoho neudivuje, že současní Řekové a Italové mají málo společného se starověkými Řeky a Římany, a starověcí Germáni nebo Frankové vůbec nejsou podobní současným Němcům a Francouzům. Židé si jako jediní ochránili nezměněný svůj „vetchý oděv“ z velké části proto, že příslušnost se u nich dodnes určuje po mateřské linii. Nějakým způsobem může být v tak nezvykle vytvořené společnosti řeč o uměle podporovaném matriarchátu.

Tento jev má i druhou skrytou stránku. Výše jsme již hovořili, že v době „Sinajského čundru“ bylo otroctví běžným a rozšířeným jevem. Ale to bylo otroctví na úrovni vědomí. Židé, v důsledku sociálního experimentu, vykonaného na nich starověkými eugeniky (staroegyptským znacharstvem), se z obyčejných otroků na úrovni vědomí změnili na otroky, neschopné si uvědomit své otroctví, tj. na otroky na úrovni podvědomí. Tent druh otroctví se upevňoval geneticky přes odcizení židovstva produktivní práci. Negeneticky, tj. na sociální úrovni, přes Tóru a Talmud nová forma otroctví jim byla prezentována jako mimořádná, nedosažitelná jinými forma svobody.

Tuto zvláštní formu „svobody“ současní pánové „jevgenijů“ chtějí na konci 20. století vnutit také dalším národům Ruska. Otevřeně v tisku projednávají ty samé metody, které, dle jejich mínění, jsou dostatečně efektivní pro „tento dobytek“ i po uplynutí třech tisíciletí. Jakopříklad je možné uvést rozhovor multimiliardáře George Sorose (finančníka a filantropa, jak se rád představuje) novinách „Segodnja“ z 15. března 1994:

„Po krachu komunismu vyšly univerzální ideje z módy. Přesto šance na to, že otevřená společnost v Rusku uspěje a prosadí se, jsou nevelké. Když se komunismus v podstatě rozpadl, domníval jsem se, že bude možný přechod k otevřené společnosti za poměrně krátkou dobu. Ale nyní, jak je vidět, se události vydaly naprosto jiným směrem, a já přemýšlím jen o biblických kategoriích - čtyřicet let v poušti.

Ale předpokládám, že mé úsilí stojí za to, aby stálo za pozornost, protože v životě států a národů je vždy život po smrti. A to, co se teď děje do značné míry určuje, jak tento stát, tento národ vyjde ze všech otřesů a krizí, které, jistě, bude muset překonat.“

Loajálně položená otázka G. Sorosovi židem L. Burniem, korespondentem „Segodnja“ (zcela náhodně je v Ruském muzeu obraz „Měděný had“ od umělce F. Burni):

„Když hovoříte o biblických kategoriích, máte za to, že Ruský národ si natolik odvykl od svobody, jako židé v Egyptě, a je nutná generační výměna, aby se něco vybudovalo?“

Odpověď G. Sorose: Ano.

V tomto dialogu „pána“ a otroka je dobře vidět vzrůstající rozpor mezi vědomím a podvědomím židovstva jako celku. Jinými slovy, pokud všechny národy, co neprošly genocidou dvaačtyčicetiletého „sinajského čundru“, přirozený nesoulad mezi obrazy vědomí a podvědomí vyrovnávaly mírou svého rozvoje v globálním historickém procesu, židé to dělat nemohli, díky mimořádné oddanosti judaismu, jehož dogmata nad ním vládnou dosud.

V poémě je o tom všeho všudy dvěma řádky:

Одежда ветхая на нем                                             Hadry na něm staré byly

Рвалась и тлела.                                                       Trhaly se a rozpadaly

Vnímajíce se jako nejstarší společenství, oddané všem národům cizí rouhačské věrouce, židé nicméně ustavičně nechápou odcizení okolních, kteří se jim zdají jako „zlé děti“, neschopné ani objasnit příčinu své nenávisti.

                        Злые дети                                                                 Zlé děti

Бросали камни вслед ему.                                      Po něm házely kameny.                    

Ale i samotné židovstvo, drcené Tórou a Talmudem, bylo schopno samostatně ještě méně než „zlé děti“, se bez ponoukání zvenčí vyznat ve správných směrech na cestách globálního historického procesu, za což bylo občas Pánem nemilosrdně trestáno.

Нередко кучерские плети                                       Nezřídka bič vozky

Его стегали, потому                                                Ho postihl, proto

Что он не разбирал дороги                                     Že nerozlišoval cestu

Уж никогда; казалось — он                                    Už nikdy; zdálo se – on

Не примечал.                                                                       Si nevšímal.

Skutečně, pracujícícmu lidu všech národností nebylo ani na konci 20. století, a už vůbec v Puškinově době, jednoduché objasnit rafinovanost lichvářského zla, které je vyjádřeno ve finančně-ekonomickém programu fašizujícího židovského „semitismu“: „Budeš dávat v úrok mnohým národům, ale sám si nebudeš půjčky brát; a vládnout budeš nad mnohými národy, ale oni nad Tebou vládnout nebudou.“ (Deutoronomium, 15:6)

Řádky o „vozkových bičích“ jsou připomínka židovstvu o tom, že má povinnost  „vládnout“ tak, aby finanční smyčka na krcích národů nebyla příjmána jako kruté a bezvýchodné jařmo, ale jako Shůry posvěcené blaho. „Kde neprojde vojsko, tam projde osel, naložený zlatem“, hlásí lidová moudrost.

„Zlé děti“ a „vozkovy biče“ byly pro židy v podstatě svérázným kladivem a kovadlinou v dlouhodobém  (řeč je o tisíciletích) procesu působění těchto faktorů na jejich vědomí a podvědomí,  což muselo nevyhnutelně vyvolat nevědomý pocit vnitřního neklidu.

                                   Он оглушен                                                  Byl ohlušen

Был шумом внутренней тревоги.                          hlukem vnitřního neklidu.

Jinými slovy, židovstvo se trvale nachází ve stresovém stavu.

O příčinách stresů v biblické civilizaci před a po změně poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálného času je nutné pohovořit zvlášť. Abychom viděli, a o to adekvátněji popsali budoucnost v určitých lexikálních formách, je nezbytné chápat skutečné místo své epochy v globálním historickém procesu, a také si dobře uvědomovat přítomnost v ní tendencí, stabilních při směně generací.

První polovina 19. století (doba vzniku „Měděného jezdce“) je začátkem epochy takzvaných buržoazně-demokratických revolucí, ale základní, již k tomuto období se projevující tendence, je bezmyšlenkovité úsilí nějakého spolku ke koncentraci výrobních sil prostřednictvím lichvy v souladu s doktrínou „Deuteronomium-Izajáš“. Puškin, s jeho schopností vidět celkový chod věcí, v principu nemohl minout informaci, spojenou s podobnou tendencí na úrovní globálního významu. Pro pochopení na úrovní každodenního vědomí je jeho vztah k lichvářstvu vyjádřen ve „Skoupém rytíři“; v zastřené formě pak na úrovni druhé smyslové řady, v „Měděném jezdci“.

V rámci dané práce je pro nás důležité pochopit, že v obou pracích jsou vyvedeny postavy, jejichž praktická činnost a s ní spojený psychický stav, se v nějaké míře týká každého.

Nazveme informaci, vztahující se k procesům, zasahující přímo nebo nepřímo život každého, nezávisle na přání jedince, „královskou“ a pokusíme se proanalyzovat její roli v činorodosti jak různých osobností, tak ve společnosti jako celku.

Mnohokrátná obnova praktických znalostí a dovedností v profesionální činnosti a v domácnosti během života jedné generace následkem změny poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálního času je jen jedna strana věci, objektivně se projevující ve statistice života společnosti. Druhá strana věci je v tom, že se změnila nejen rychlost obnovy společensky nezbytných praktických znalostí a dovedností, ale i „šíře“ tematického spektra informace, se kterou se denně střetává každý jedinec, v zásadě disponující svobodnou vůlí a jinými možnostmi svobodného člověka, ale zvláště silou výchovy a kultury omezující sám sebe v tom či onom druhu otroctví, vlastního nynější civilizaci.

Bez ohledu na to, k jaké sociální skupině člověk patří, nyní se střetává s informací, bezprostředně nesouvisející s profesionální činností, ale utvářející informační pozadí, na kterém probíhá jeho profesionální činnost a život jak jeho samotného, tak jeho rodiny.

V minulosti v podmínkách stavového kastového stroje společenského života, k oráčům a živnostníkům, v souhrnu tvořícím převážnou většinu populace, nepřicházela běžně „královská informace“; a pokud někdy i přišla, pak ji nerozeznávali v celkovém informačním toku a ona pro ně zůstávala jakoby neviditelnou; spatřivši ji, vzhledem k omezenosti rozhledu, nemohli pochopit její společenský význam; ale i když pochopili, a těch málo, co ji z prostého lidu pochopilo, mohli zřídka realizovat společensky významnou řídící činnost, jednoduše díky svému prostému původu, odlišujícího je od názoru autority v očích vládnoucí „urození elity“.

Z druhé strany, podle všem společného vztahu k životu, také vládnoucí „elita“ Západu byla v převážné většině případů osvobozena od nezbytnosti pronikat do rozborů podstaty a následků příjmání těch či jiných rozhodnutí, založených na používání technologií, které se staly tradičními, a dále technicko technologických novinek[63], počítaje to „ne za královské dílo“, ale za „soukromá díla jejich poddaných“, do nichž bylo pro ně ponižující a nudné pronikat; nebo „soukromým dílem“ jejich dlužníků, což je charakteristické pro MEZInárodní lichvářskou starozákonně-talmudickou „aristokracii“, vládnoucí prostřednictvím  [64]finanční oprátky společnostem a vládám, na základě uzurpace institutu lichvy, kreditu a účetnictví, tvořících jádro bankovní činnosti.

Se zánikem stavovského kastovního uspořádání na Západě se psychologie nezasahování vlády a lichvářského bankovního systému do soukromého života a podnikatelské činnosti zachovala přesně taktéž, jako se zachovala i psychologie nezasahování do záležitostí státu ze strany prostého obyvatele, předpokládajícího, že všechny své povinnosti ve vztahu k vládě splnil zaplacením daní a přijetím účasti ve formálně demokratických procedurách, existujících na Západě, stejně jako vše ostatní v otrockém obojku úroků.

Ale pokud do vítězství buržazně demokratických revolucí psychologie tohoto druhu panovala v tichosti, pak během rozvoje západního kapitalismu našla své teoretické vyjádření: v nejobecnější podobě ve filozofii individualismu, a v užší pragmatické variantě v různorodých pseudoekonomických teoriích o svobodě soukromého podnikání, svobodě trhu a údajné schopnosti „svobodného“ trhu regulovat v životě společnosti vše a všechno bez jakéhokoliv plánování a řízení ze strany přemýšlejících lidí.

Ale všechny teorie bez výjimky jsou jen vyjádřením typu psychiky a jemu odpovídající mravnosti. V závislosti na mravnosti a typu psychiky, na základě jedněch a těchtýž faktů je lidský rozum schopen rozvinout vzájemně se vylučující teorie a doktríny.

Buržoazně demokratické revoluce a následující společenské uspořádání života západních společností byly psychologicky podmíněné rozumem, aktivním v nositelích živočišného typu psychiky, vládnoucího na Západě. V souladu s tím, buržoazně-demokratické revoluce, zrozené živočišným typem psychiky, změnily společenské uspořádání tak, že v novém systému vnitrospolečenských vztahů v podmínkách technicko-technologického pokroku nalezl pole působnosti a aktivizoval se rozum mnoha jedinců, kteří dostali možnost přístupu k informacím, dříve uzavřených stavovsko klanovými hranicemi, určujícími jak profesní a sociální postavení, tak především informační toky – „vody“ - během celého lidského života, v nichž žil. Ale nový systém vnitrospolečenských vztahů, vzniklý v důsledku buržoazně-demokratických revolucí, vůbec nezměnil na Západě převládající nelidský typ psychiky (početně převažují živočišný typ a zombie-biorobot).

A hlavně jeho nositelé po informačním vzedmutí 20. století jsou v nynější společnosti (kde je psychologie orientována na spotřebu dnes a navždy ve prospěch oblažení emocí a arogance) oběťmi „stresů“ a jejich následků. Ale informační vzedmutí pro ně otevřelo také možnost zbavení se jím vyvolané laviny „stresů“.

Tato možnost spočívá v tom, že život celé společnosti technicky rozvinutých států probíhá i v práci, i v domácnosti na pozadí „královské informace“, disponující provincionálním významem v rámci vlády, celostátním významem v rámci jedné nebo mnoha regionálních civilizací a významem regionálním civilizace v rámci souhrnu mnohých regionálních civilzací a prvobytně pospolných kultur, v souhrnu tvořících lidstvo Země. Předtím tato „královská informace“ procházela mimo převážné většiny populace, přímo neovlivňovala její život.

Psychika každého, komu je dáno Shora být Člověkem rozumným, je organizována hierarchicky na mnoha úrovních. A úroveň vědomí většiny, na kterém rychlost zpracování informace  činí 15 bit/s, a kde je člověk schopen zvládnout maximálně 7 – 9  objektů zároveň, je jen viditelný vrcholek nad hladinou ledovce celkové individuální psychiky. Ve vztahu ke skryté části psychiky, nevědomí (jinak řečeno podvědomí), jsou v lidské kultuře dva přístupy:

•          Rozšíření vědomí a zapojení do něj těch úrovní psychiky, které se dříve nacházely mimo něj;

•          Přestavba struktury vědomých a nevědomých úrovní psychiky na základě dialogu (informační výměny) mezi úrovněni s cílem likvidace antagonizmů různého druhu mezi nimi, a vytvoření touto cestou tišiny jejich sladěné práce v celostné individuální psychice.

Vyhledáme-li si technickou analogii, pak vědomí, spolu s jeho charakteristickými možnostmi, je možné ji připodobnit pilotu, a vše nevědomé (podvědomé) autopilotu. V takové analogii je první přístup ekvivalentní v mnohém tomu, že pilot postupně na sebe bere splnění celého množství funkcí, založených do autopilota; druhý přístup je ekvivalentní (v mnohém) tomu, že si pilot osvojuje dovednosti nastavení autopilota a stará se o navzájem se doplňující rozdělení toho, co bere na sebe, a toho, co vkládá do autopilota.

Může vyvstat otázka, v jakém vztahu se oba přístupy nachází. Na ni mohou být různé odpovědi, podmíněné mravností, světonázorem a osobní zkušeností každého tázaného. Z našeho pohledu druhý přístup, přestavba vědomých a něvědomých úrovní psychiky, v sobě zahrnuje první přístup, protože při nastavení „autopilota“ „pilot“ nemůže nemít představu o jeho funkčních možnostech a jejich řízení. Ale druhý přístup, zahrnujíce v sobě i první přístup, rozšíření vědomí, mu přidává mimořádnou kvalitu od samotného začátku, zatímco při následování prvního přístupu při ignorování (nebo odmítání) druhého dojde dříve nebo později k tomu, že začleněné možnosti  do oblasti vědomého  je nezbytné přivést k souladu mezi sebou, a kromě toho i do nerozporuplnosti s celým ještě neovládnutým vědomím v procesu jeho rozšíření; pokud první přístup nevede k pochopení nezbytnosti tohoto, pak jeho následování se stane osobní katastrofou, způsobenou, pokud ne vnitřní konfliktností individuální psychiky, pak konfliktností individuální a kolektivní psychiky nebo také konfliktností jedince s hierarchicky vyšší nelidskou psychikou, jejíž činnost se nicméně projevuje ve Vesmíru, pokud být vnímavý k tomu, co se děje.

První přístup v tradiční lidské kultuře vyjadřují různorodé duchovní praktiky Východu (jógy) a západních systémů zasvěcení; na možnost uskutečnění druhého přístupu přímo odkazuje Korán, i když není rozvinutý v historicky reálném islámu.

Bylo o tom nezbytné, v mezích dané práce, říct, protože na „královskou informací“ (pokud porovnávat s normami stavovsko kastovního uspořádání společnosti v době vzniku „Měděného jezdce“) dnes narážejí prakticky všichni. Možnosti v zpracování informací úrovněmi psychiky, řazených pro většinu lidi k nevědomým, značně překonávají možnosti individuálního vědomí většiny (15 bit/s, 7 – 9 objektů najednou). A to znamená, že nezávisle na vědomém vztahu ke „královské informaci“ ze strany jedince, jeho nevědomé úrovně individuální psychiky opracovávají i „královskou informaci“. A úměrně tomu, výsledky tohoto zpracování nějakým způsobem vyvstanou před vědomím jedince během odpočinku nebo v životních situacích.

Vše další se určuje tím, jak se vědomí jedince chová k takového druhu průnikům výsledků zpracování „královské informace“ z nevědomých úrovní psychiky na úroveň jeho vědomí.

„Stresy“ a jejich následky, jejichž obětí se v technicky rozvinutých společnost stávají neochvějní stoupenci závodů ve spotřebě, které rozmělňují informaci, nezbytnou k udržení profesionalismu a jím pomíněného spotřebitelského (především) statusu, jsou výsledek vědomého nebo bezmyšlenkovitého odmítnutí jejich individuálního vědomí přijmout výsledky nevědomého zpracování „královské informace“ jako faktoru směrujícího, a nebo zadržujícího jejich individuální činnost.

Pokud jsou výsledky nevědomého zpracování „královské informace“ příjmány vědomím, začíná koordinace individuální vědomé a nevědomé činnosti s těmito výsledky, vládnoucími nad celou společností, protože hlavně tímto příznakem, vládnutím nade všemi, se liší „královská informace“ od každodenní, běžné.

Když přijetí výsledků nevědomého zpracování „královské informace“ probíhá bezmyšlenkovitě na vědomé úrovni, koordinace činnosti vědomé a nevědomé úrovně individuální psychiky obecně plyne, ale bez rozšíření vědomí; když je jejich přijetí doprovázeno posouzením na úrovni vědomí probíhajícího zaměřením na budoucnost, probíhá nejen koordinace vědomé a nevědomé úrovně psychiky, ale možnosti vědomí se rozšiřují a zostřují. Přičemž v posledním případě rozšíření vědomí se děje ve vnitřním souladu za včasného odstranění konfliktnosti mezi úrovněni individuální psychiky a mezi individuální a kolektivní psychikou.

Krátce o kvalitách, které mají být vlastní normální kolektivní psychice, rozené množstvím individuálních, je možné pohovořit následovně: za prvé, musí být též vnitřně bezkonfliktní, co se v životě projevuje jako odstraňování a kompenzace chyb k kolektivní činnosti, prováděných jedněmi, druhými jejími účastníky; zadruhé, kolektivní psychika, je dlužná vylučovat konfliktnost kolektivu jako celku a jeho účastníků ve vztazích k faktorům Objektivní reality vládnoucími nad životem lidstva.

Nyní předvedeme na konkrétním případě, jak ve společnosti na základě ideologie, zrozené buržoazně-demikratickými revolucemi, se programuje odtržení na úrovni individuálního vědomí výsledků nevědomého zpracování „královské informace“.

„Myšlení, to je nesmírně složitý proces identifikace a integrace, kterého je schopen jen individuální rozum. Neexistuje kolektivní rozum. Lidé se mohou učit jeden od druhého, ale taková spolupráce potřebuje od každého vědce nezávislé použití svých schopností racionálně myslet.“[65]

Všechno je tak, kromě některých detailů, leč určujících kvalitu všeho:

•          Zaprvé, KOLEKTIVNÍ ROZUM EXISTUJE. Jakýkoliv rozum je hierarchický mnohoúrovňový proces výměny informací a jejich tranformace. Kolektivní rozum se od individuálního liší především tím, že on, jako proces, probíhá nikoliv v hranicích struktur a biopolí, zajišťujících intelektuální činnost jednoho člověka (in-divi-dua = nedělitelného), ale v rámci hmotných a pólových struktur, zajišťujících psychickou činnost mnoha různých lidí, a také ji podmiňujících. Proces informační výměny mezi lidmi, z nichž každý je nositelem individuálního (v ruštině toto slovo přesně označuje – nedělitelného) rozumu, probíhající na úrovni biopolí, mluvené a psané řeči, uměleckých děl a kulturních památníků atd. vyvolává kolektivní rozum; budeme-li přesnější, způsobuje hierarchii vzájemné vloženosti rozumů od každého individuálního do kolektivního rozumu celého lidstva. V této hierarchii vzájemného ukládání mohou být kolektivní rozumy, jejichž doba existence není delší než doba vzájemného vztahu některých lidských skupin, a jsou rozumy, jejichž doba života překonává dobu života biblických kmetů, protože je možná dlouhodobá existence kolektivního rozumu v kontinuitě informačních procesů na základě obnovy jeho elementní báze – vzájemně se střídajících generací lidí.

•          Zadruhé, na základě prvního, možnost „NEZÁVISLÉHO (zdůrazněno námi) použití své schopnosti racionálně myslet“,  není objektivní danost pro každého člověka, ale výmysl, protože člověk, ačkoli může myslet originálně a víceméně nezávisle na druhých, ale myslí vždy podmíněně, tj. v závislosti na svém stavu, osobnostním rozvoji, jím osvojeném kulturním dědictví a spoluúčasti v kolektivní psychice společnosti.

A život společnosti se v mnohém určuje tím, jakými vlastnostmi disponují kolektivní rozumy rozené idividuálně rozumnými lidmi, které jsou skladebními prvky jejich celkového kolektivního vědomí a nevědomí; a v jaké kvalitě směrem k jimi rozeným kolektivním intelektům se nacházejí lidé: individuální lidský rozum může být nevolníkem kolektivního rozumu většího či menšího množství lidí; a kromě toho, nevolník i té malé nepočetné skupiny, která rozšířila své individuální vědomí natolik, že disponuje jimi poznanými dovednostmi řízení kolektivního vědomí a nevědomí[66], a přes něj i celou množinou lidí, kteří tvoří tu či onu kolektivní psychiku[67]; ale individuální rozum může být i jedním z vědomých tvůrců kolektivního rozumu, jako části kolektivní psychiky, jenž je celkovým majetkem všech účastníků.

Poslední možnost je nezbytná součást procesu odstranění antagonismů mezi vědomými a nevědomými úrovněmi ve struktuře psychiky jedince. Na cestě „rozšíření vědomí“ individualistů, nositelů názorů, analogických vyjádřeným Ayn Randovou, je konflikt mezi individualisty nevyhnutelný. Zvítězit v konfliktu tohoto druhu mezi tvrdohlavci, neznajícími hranice svého indviduálního egoismu, není možné. A aby nezničili své okolí, kolektivní rozum části lidstva (dle mínění individualistů údajně neexistující), která to chápe, a Nejvyšší Všedržitel zamykají individualisty na sebe navzájem ve scénářích, ve kterých jsou obecně dvě třídy možností: buď pochopit nesprávnost individualismu a ateismu, nebo padnout za oběť situacím sebelikvidace jedněch individualistů druhými; ostatní, kteří nezhynou v takovýchto meziosobnostních konfliktech, zahynou na vnitřní konfliktnost jejich individuálních psychik, protože břímě vnitřní neslučitelnosti komponent psychiky se stává neslučitelným se životem po míře toho, jak jedinec lpí na odmítání výsledků zpracování „královské informace“ nevědomou a vědomou kolektivní psychikou, jejíž částí je jejich individuální nevědomí.

Ale v libovolné z dvou variant, možných pro člověka (zajatec kolektivní psychiky nebo její spolutvůrce) je individuální psychika elementní bází kolektivního rozumu a kolektivní psychiky, nicméně disponující vlastním individuálním rozumem, díky níž elementní báze může osmyslit fakt zrození jejího kolektivního rozumu v sestavě kolektivní psychiky, načež je schopna řídit proces jeho formování a existence svou mravně podmíněnou libovůlí.

K pochopení možnosti existence kolektivního rozumu postačuje středoškolský kurs fyziky a rozbor procesů zpracovávání informací v počítačové síti, například jako „Internet“, nebo na víceprocesorovém výpočetním komplexu, kdy se různé části jednoho a téhož úkolu koordinovaně řeší na různých strojích, navzájem se doplňujíc.

Avšak člověk může souhlasit s objektivností faktu informační výměny mezi lidmi (včetně na základě biopolí), ale bude oponovat možnosti existence kolektivního lidského rozumu. Ale v tom případě oponentura vychází z toho, že oponující jednoduše nedisponují dovednostmi sebekontroly, nezbytnými pro to, aby mohli pochopit (především na úrovni vědomí) dialog jejich vlastního individuálního rozumu s kolektivním, jenž sami tvoří; buď zrozují kolektivní šílenství (schizofrenii?), se kterým individuálně intelektuálně normálnímu člověku není o čem mluvit.

Poslední varianta má svou počítačovou analogii: programové zabezpečení počítače může být dostačujícím pro jeho izolovanou práci, ale nemusí dostačovat, aby se z něj dalo dostat do sítě a řídit řešení nějakého úkolu se zapojením volných zdrojů ostatních počítačů v síti: zatímco některé sítě mohou být postaveny tak, že v síti jsou viditelné všechny počítače, které síť tvoří, ale z mnohých počítačů (možná s řídkými výjimkami) další počítače sítě nejsou zkoumatelné a z nich se neřídí ani jejich vlastní zdroje, zapojené do obsluhy sítě. Kromě toho programové zabezpečení práce sítě může v sobě obsahovat chyby, v jejichž důsledku nebude celá síť ve větší či menší míře práceschopná, což v důsledku způsobuje ty či ony škody informačnímu zabezpečení do ní zapojených počítačů. Nicméně neschopnost konkrétního počítače s konkrétním programovým zabezpečením pracovat v síti, nebo defektnost síťového programového zabezpečení neznamená, že síťové informační systémy nejsou v principu možné, nefunkční nebo neexistují.

Také Ayn Randová, jako mluvčí názorů vládnoucích na Západě, se mýlí, trvajíce na tom, že kolektivní rozum neexistuje; existuje mnoho, v té či oné míře jeden od druhého oddělených, kolektivních rozumů, disponujících různými dobami trvání své existence, ale Ayn Rand není jediná, kdo to nevidí a nechápe.

Odmítat existenci lidmi zrozených kolektivních intelektů v jejich vzájemné vloženosti znamená vést záležitosti k tomu, aby se všichni, kdo souhlasí s názorem Ayn Randové o neexistenci kolektivního rozumu (jako komponenty kolektivní psychiky), sami si to neuvědomujíce, stali zajatci jejich vlastního výtvoru – kolektivní psychiky, jimi formované objektivně vždy, ale v daném případě nevědomě. V podstatě je to podpora zprostředkované závislosti většiny té menšině, která rozšířila svoje vědomí natolik, že  vědomě a záměrně řídí kolektivní psychiku, a přes ní také ty, kteří jsou směrem ke kolektivní psychice její prvkovou základnou.

Být nevolníkem kolektivního i odpovídá živočišnému typu struktury psychiky[68], protože to je analogické tomu, co se děje v životě stádních zvířat, kde je každý jedinec zajatcem stádní psychiky. Ale lidem, na rozdíl od zvířat, jsou poskytnuty možnosti svobodné individuální tvorby v jejich vlastním rozvoji. To otevírá možnosti vzniku stabilní vnitřně konfliktní individuální a kolektivní psychiky, což je naprosto vyloučeno ve světě zvířat, kde může vzniknout kolektivní panika, hrůza, jako epizoda v nějakých podmínkách, ale kolektivní schizofrenie jako norma života v následnosti generací je naprosto vyloučena.

U lidí je individuální a kolektivní schizofrenie, v těch případech, kdy není projevem defektivnosti genetického aparátu, projevem špatného používání Shora poskytnuté svobody tvorby a osobního rozvoje.

Při tom je třeba si uvědomovat, že každý kolektivní rozum je jen podsystémem v kolektivní psychice, a kolektivní psychika může být celistvě mozaikovou (zdravou) nebo rozdělenou kaleidoskopickou (schizoidní), přesně jako psychika jedince. Odmítání faktu kolektivní psychické a intelektuální činnosti je spolehlivá cesta ke vzniku SCHIZOFRENIE nejen v kolektivní psychice schizofreniků, ale obecně také i v kolektivní psychice individuálně psychicky normálních lidí. A množství intelektuálně rozvinutých jedinců, relativně vzato každý z nich psychicky normální sám o sobě, pokud zrodí schizoidní kolektivní psychiku, zahrnující v sobě stabilní vnitřně konfliktní kolektivní rozum, volí cestu kolektivní sebevraždy nezávisle na tom, zda to chápou či nikoliv.

„Stresy“ a jejich následky, o čemž byla dříve výše, jsou projevem na úrovní osobního osudu spoluúčasti člověka v kolektivní schizofrenii. Obrana a léčení před tím na úrovni individuální psychické činnosti spočívá jen ve vědomém obratu k nevědomým úrovním psychiky za jejími výsledky zpracování „královské informace“, která určuje život všech a každého, pro eliminování vnitřní konfliktnosti svého chování a jeho konfliktnosti s lidstvo zahrnujícím životem Vesmíru.

Proto jednou z nezbytných vlastností, kterou musí disponovat individuální psychická kultura bezúslovně psychicky normálního jedince, je nezpůsobovat kolektivní šílenství těch, jimž je Shora dáno být psychicky a intelektuálně bezúslovně normálními lidmi.

Buržoazně-demokratické revoluce, v osobách svých teoretiků a následných ideologů občanské společnosti, osvobodivší individuální psychickou činnost nositelů živočišného typu psychiky z hranic stavovsko-kastového uspořádání, v podstatě předali vládu na občanskou společností schizofrenickému kolektivnímu vědomí a nevědomí. Během nějaké doby to vedlo ve společnosti k aktivizaci mechanismu přirozeného výběru, jehož oběťmi se stávají spoluúčastních kolektivní schizofrenie, nepřející si žít jinak, nebo přející si, ale nepřikládájící k tomu ze své strany žádné individuální a kolektivní úsilí.

Přirozený výsledkem toho je trvalý pocit „hluku vnitřního neklidu“, což je spolehlivým příznakem stresového stavu jedince. Neschopnost včas a správně odreagovat na úrovni vědomí na výsledky zpracování „královské informace“ (jakou byla za Puškinových časů a zůstává dnes informace o lichvářstvu jako nadnárodní úrovni řízení) „vynořující se“ z úrovně podvědomí přetváří jedince, disponujícího rozumem, ale s živočišným typem psychiky, do nějaké přechodné bytosti mezi zvířetem a člověkem. 

И так он свой несчастный век                               A tak svůj nešťastný věk,

Влачил, ни зверь ни человек,                                vláčel, ani zvíře, ani člověk,

Ни то ни се, ни житель света                                 Ani to, ani ono, ani obyvatel světla,

Ни призрак мертвый...                                           ani přízrak mrtvý...

V podstatě je to nepřesnější popis zombie, biorobota. V Puškinově době také existovali lidé, zbavení svobodné vůle, ale jiné slovo, vyvolávající obraz tohoto nezvyklého jevu pro lidskou psychiku, nebylo. Bezmyšlenkovité následování biblické koncepce samořízení v době změny logiky sociálního chování nemůže nezpůsobovat „hluk vnitřního neklidu“, což nedlouho před svou smrtí v jednom interview potvrdil židovský básník Josif Brodskij: „Jsem stále ochvácen hlukem vnitřního neklidu.“

Hlava 6. Zachránili se i lidé, i dobytek.

                                Раз он спал                                                             Jednou spal

У невской пристани. Дни лета                              u něvského přístaviště. Letní dny

Клонились к осени.                                                se chýlily k podzimu.

Letní dny se chýlí k podzimu v srpnu. Těmito slovy fakticky začíná popis druhé, závěrečné etapy sebeidentifikace (a znamená to i zániku) židovstva, pokud za první počítáme události Října r. 1917.

                                            Дышал                                                      Dýchal

Ненастный ветер. Мрачный вал                            Sychravý vítr. Temný val

Плескал на пристань, ропща пени                                    pleskal o molo, cákal pěnu

И бьясь о гладкие ступени,                                    A bijíc se o hladké stupně

Как челобитчик у дверей                                       Jako petent u dveří

Ему не внемлющих судей.                                     Soudců, jeho neslyšících.

Formálně jsou tyto dvě etapy v básni spojeny zdůrazněnými slovy: dýchal, temný, cákal.

Nad potemnělým Petrohradem

Dýchal listopad podzimním chladem

Pleskajíc bouřlivou vlnou

až na kraj své ohrady pevné,

Něva se zmítala jak nemocná

Ve svém korytě neklidné.

Ale pokud v první etapě Něva celkem jen bezmyšlenkovitě „cákala hlučnou vlnou“ (vlna je obraz davu), pak ve druhé již „temné vlny cákaly na molo chrchlajíc pěnu a tlouc o hladké schody“ davově-„elitární“ pyramidy.

Budeme-li přistupovat k pochopení tohoto textu na úrovni všedního vědomí (první smyslová řada), mohou u čtenáře vznikat trvalé rozpory: z jedné strany může chápat, že od vzniku povodně „uplynul týden, měsíc“, a z druhé devět měsíců, jedno je začátek tragických událostí vyznačen listopadem („Nad zamračeným Petrohradem dýchal listopad podzimním chladem“), ale zakončený srpnem („letní dny se chýlily k podzimu“). Jinými slovy, Puškin alegoricky informuje budoucího pozorného čtenáře o nějakém cyklu, odpovídajícímu období klíčení, dozrávání a narození nějakého nového sociálního jevu v ráci jednoho století. Dnes víme, že toto období bylo rovno 73 rokům.

Blízko k rozluštějí algoricky označeného cyklu dospěli také autoři „Nevydaného Puškina“: „Technika datování konfliktu v básni představuje zvláštní zájem. V desáté komponentě básně se o chodu času hovoří takto:

Прошла неделя, месяц                                            Uběhl týden, měsíc

Pro správné pochopení uvedených slov je velmi důležité si všimnout, že před námi je preparovaný citát z Krylovovy bajky „Chudý boháč/ Бедный Богач“ (r. 1829):

Ну что ж?                                                                 Nu a?

Проходит день, неделя, месяц, год.                       Ubíhá den, týden, měsíc, rok.

Pokud nebudeme brát v úvahu Puškinovo prozřetelné vypuštění „roku“, smysl obou řádků je stejný: ubíhá měsíc. Nicméně, to je jen první pohled, protože puškinova varianta krylovova textu má dvojí smysl. Kromě smyslu první řady, má Puškin ještě na mysli vypuštění slov „potom ještě“:

Прошла неделя, потом еще месяц.                        Uplynul týden, potom ještě měsíc.

Jinými slovy, to již není měsíc, ale „týden+měsíc“. Ve výsledku, pokud připojíme obdržený řádek k předtím popsanému datu petrohradské povodně 7. listopadu 1824, dostaneme velmi výmluvné datum: 14. prosince.

A pokud by Krylovovo slovo „rok“ vypuštěno nebylo, měli bychom co do činění s datem „14. prosince 1825“.  Nepochybně by to bylo nadmíru riskantní, v souvislosti s čím byl Puškin nucen řešit opisně  úkol, jak doplnit vypuštěné slovo. Přitom se plně zachovalo rozdělení dvou smyslových řad. Slova básně:

              Дни лета                                                                            Dny léta

Клонились к осени.                                                Skláněly se k podzimu

Z jedné strany znamenala, že uběhla zima, uběhlo jaro, a léto r. 1825 dosáhlo prvních dnů září (od 9. dne tohoto měsíce začíná podzim). Takový smysl je v první smyslové řadě, což potvrzují propočty P.G. Antokolského[69].

Z druhé strany, uvedené slova obsahují zcela jiný smysl. „Letní dny“ (dny léta), to jsou „dny roku“. Jak bylo jednou v tomto smyslu použito „léto“ v nápisu na soše Falconeho. Slovo „později“ bylo také vypuštěno, stejně jako předtím „potom ještě“ a jak v obou smyslových řadách bylo vypuštěno celkem mnoho měsíců, a ve výsledku vznikl smysl takovýto:

                              Дни года                                                                        Dny roku

Клонились к поздней осени.                                 Se chýlily k pozdnímu podzimu.

To označovalo polovinu prosince r. 1825, což Puškin potřeboval.“[70]

Co „Puškin potřeboval“ je složitá otázka. To zaručeně ví jen samotný Puškin. Uvedli jsme daný fragment „puškinistů“, abychom ukázali neužitečnost pokusu odhalit druhou smyslovou řadu básně přes násilné přivázání Jevgenijova obrazu k děkabristům. „Násilným“, a proto neplodným, je podobný pokus nazván proto, že se dotýká jen jednotlivých částí básně, ponechávající mimo záběr neschopnost interpretů zabezpečit původní celistvost celého vyprávění. Nicméně, je třeba si povšimnout, že autoři práce „Neznámý Puškin“ (možná si to nepřejíce) se nevědomky dostali dost blízko k odhalení původu sociálního jevu, zahrnujícího děkabrismus, tj. židovstvu.

Výše jsme již posuzovali zvláštní Puškinovy vztahy s časem: minulost a budoucnost pro něj existují jakoby paralelně v jejich vzájemném prolínání. Odtud může pozorný čtenář správně pochopit vzájemné prolínání procesů již se naplňující minulosti a spatřovat tendenci, schopnou stát se realitou v budoucnosti, jen přes adekvátní chápání současnosti.

Bajka „Nuzný boháč“ je skutečně  klíčem k šifrovacímu kódu časového období mezi dvěma ruskými kataklyzmaty 20. století, ale stále je to klíč „druhé úrovně“, pokud chápeme text „Úvodu“ jako klíč „první úrovně“, protože především v něm jsou stanoveny tempa chodu času:

Прошло сто лет, и юный град,                               Uběhlo sto let, a mladé město,

Полнощных стран краса и диво...                         Půlnočních zemí krása a div...

Téměř jedno století mělo Petrovo město jiné jméno. Po srpnu r. 1991 jakoby se znovu zrodilo. Proto pro odhalení chronologického kódu vyprávění je nezbytné větu:

Прошла неделя, месяц                                            Uběhl týden, měsíc

dát do souvislosti s celou, a nikoliv ořezanou větou Krylovovy bajky:

Проходит день, неделя, месяц, год.                       Ubíhá den, týden, měsíc, rok.

Avšak při tom je důležité mít na paměti nejen vypuštění slova „rok“ v textu básně, ale též zamlčení slova „den“, neboť v básni „Domek v Kolomně“, předcházející a textuálně svázané s  „měděným jezdcem“, je den obrazně roven roku. A tehdy rovnováha zamlčováním skrytých slov „den = rok“ (forma) a do nich vložených „týden(7), měsíc(30)“ (obsah) dává již známý časový úsek mezi dvěma významnými událostmi 20. století v Ruské historii. Pak je možné hovořit o tom, že židovstvo, nezávisle na přání jednotlivých jedinců, tvořících toto „putovní“ společenství, je nuceno se probudit, tj. nějak zareagovat na vědomé úrovni na výsledky zpracování „královské informace“ podvědomím:

Бедняк проснулся. Мрачно было:                          Nuzák se probudil. Bylo chmurně:

Дождь капал, ветер выл уныло,                            Déšť padal, vítr unyle vyl,

И с ним вдали во тьме ночной                              A s ním vdáli ve tmě noční,

Перекликался часовой...                                         Překřikoval se strážný...

Dáme do souvislosti popis počátku událostí srpna r. 1991 s listopadem 1917 a uvidíme, že skutečně Jevgenijův sen trval téměř století, což v měřítku ročního cyklu dává přibližně devět měsíců (listopad – srpen):

Так он мечтал. Но грустно было                             Tak snil. Ale smutno bylo

Ему в ту ночь...                                                        Jemu té noci, a přál si

Чтоб ветер выл не так уныло                                              Aby vítr vyl ne tak unyle

И чтоб дождь в окно стучал                                    A aby déšť do oken bil

Не так сердито...                                                      Ne tak rozzlobeně...

              Сонны очи                                                              Ospalé oči

Он наконец закрыл.                                                  On nakonec zavřel.

Oběma částem je společná věta, poukazující na délku období, v jehož průběhu Jevgenij nereagoval na „královskou informaci“ vynořující se z podvědomé úrovně, „vítr vyl unyle“. Od ní se táhne nitka ke lvům, jimiž je Jevgenij „jakoby zaklet, jakoby k m-RA-moru přikován“, ke strážcům židovstva, Levitům.

Po listopadových událostech se židovstvo dlouho nacházelo ve stavu porevoluční euforie, projevující se nevědomými pokusy zbavit se své přináležitosti k mezinárodní mafii prostřednictvím připojení se k internacionalismu, podávaného masovému vědomí „Levity-strážci“ jako přijatelná náhražku kosmopolitismu. Z toho důvodu po nějaký čas židovstvo jakoby zapomnělo na existenci „Levitů-strážců“. V tomto smyslu srpen r. 1991 vyznačil nějakou hranici, znamenající, z jedné strany, probuzení Ruského židovstva k otevřené politické aktivitě na základě kosmopolitismu, a z druhé, jeho neschopnost vypracovat si celkovému chodu věcí adekvátní vztah k bezmyšlenkovitému parazitismu na „nivě“ lichvy: ne všichni židé jsou bankéři, ale téměř všichni bankéři Jelcinovského Ruska se z nějakého důvodu ukázali být židy. Tím samým dali „Levité-strážci“ židovstvu najevo, že bdí a jsou stále na svém místě!

Nicméně, vynucené probuzení židovstva proběhlo po změně poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálního času, což mu dávalo reálnou šanci se zbavit sociální hluchoty, vyvolané „šumem vnitřního neklidu“, vrhajícího jej do stavu zombie. Ale za tím účelem by si židé museli uvědomit své místo v globálním historickém procesu, a skutečnou roli Levitů v jejich vlastním historickém údělu. Pokud by se takový zázrak přihodil, znamenal by, že jsou společně s ostatními národy schopni  aktivně vstoupit do kvalitativně jiného informačního stavu, ale již v rámci Bibli alternativní koncepce sebeřízení. Bohužel, jak ukázal Puškin a historická realita současného Ruska, nedošlo k tomu, protože Jevgenij si jednoduše „vzpomněl na minulou hrůzu“ biblické koncepce samořízení, ale nenašel si čas na vytvoření  vztahu k němu na vědomé úrovni, což ho dovedlo do gravitačního pole „lvů strážných“, pracujících jako vždy pod příkrovem „idolu s nataženou ruku“.

Вскочил Евгений; вспомнил живо                                   Vyskočil Jevgenij; vzpomněl si živě

Он прошлый ужас; торопливо                              Na minulý úžas (hrůzu); rychle

Он встал; пошел бродить, и вдруг                        Vstal; šel se toulat, a najednou

Остановился, и вокруг                                           Se zastavil, a dokola

Тихонько стал водить очами                                  Tichounce začal se rozhlížet

С боязнью дикой на лице.                                      S divokým strachem na tváři.

A zde je příčina „divokého strachu“:

Он очутился под столбами                                    Octnul se pod sloupy

Большого дома. На крыльце                                  Velkého domu. Na verandě

С подъятой лапой, как живые,                              Se zdviženou tlapou, jak živí

Стояли львы сторожевые                                       Stáli lvi strážní

И прямо в темной вышине                                    A přímo v temných výškách

Над огражденною скалою                                      Nad ohrazenou skálou

Кумир с простертою рукою                                               Idol s nataženou rukou

Сидел на бронзовом коне.                                      Seděl na bronzovém koni.

„Lvi strážní“ jsou Levité a jsou těmi samými strážnými, se kterými „v dáli v noční tmě na sebe pokřikovali“ bůh větru Amon, rozsévaje mystickou hrůzu v chorobném vědomí šíleného Jevgenije. Přibližně tři tisíce let se pod kontrolou znacharstva Amonova kultu bezmyšlenkovitě židovstvem utvářelo kolektivní nevědomí (starozákonní egregor), jehož rukojmím stádního chování se stal každý samostatně vzatý žid, vyvolávaje tím samým směrem k takovému, svou skladbou živočišnému, typu psychiky závist židouctívání u druhých.

Ale pokud do poloviny 20. století židovstvo a národy, na kterých parazitovalo, doprovázelo dopuštění Shora v oblasti bezmyšlenkovité existence v rámci biblické doktríny otrokářství bez vypracování vědomého vztahu (hodnocení) k ní, pak po změně vztahu frekvencí biologického a sociálního času není taková rozkoš pro nikoho, včetně židovstva, přípustná.

Lidstvo, dosáhnuvši počtu, blízkému šesti miliardám, se stalo spolu s technokratickou kulturou, jím vytvořenou, agresivním faktorem nátlaku na biosféru planety, což vedlo k situaci, obrazně odražené jedním okřídleným vyjádřením: „Bolívar dva neunese“. To může znamenat, že Všedržitel, vyčleňujíce člověka ze světa zvířat, ho nenáhodně obdařil instinkty, rozumem, intuicí, ale i svobodou volby a vlastní vůlí k určení hierarchie těchto komponent individuální psychiky takovým způsobem, aby na jejím základě vytvářel své chování buď v souladu s okolním světem a Bohem, nebo v bezmyšlenkovitém odporu s ním. Připomeneme si, o čem se hovořilo v úvodu:

Jsou lidé, jejichž chování je podřízeno instinktům, a rozum obsluhuje instinktivní potřeby a pokouší se této službě přizpůsobit intuici.

Jsou lidé, jejichž rozum slouží instinktům, ale kteří systematicky odmítají svá intuitivní prozření anebo jsou obecně zbaveni intuice.

Jsou lidé, jejichž rozum není nevolníkem instinktů, ale vyžívaje se ve své nezávislosti na nich, odmítá intuitivní prozření, nebo oni jsou jich zbaveni.

Existují lidé, jejichž rozum se ve svém rozvoji opírá o instinkty, ale naslouchá intuitivním prozřením a staví své chování na tomto základě.

Pokud vycházet z chápání toho, že v polovině 20. století došlo k jevu změny poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálního času, je možné předpokládat, že Všemohoucí určil lidstvu čas na samostatné a vědomé překonání živočišného typu psychiky v sobě, a s největší pravděpodobností tento čas vypršel. Ale v takovém případě Všedržíci stěží bude mít za smysluplné existenci nového druhu (Homo Sapiens) na planetě Zemi současně ve dvou formách, živočišné a lidské: ještě jeden druh zvířat, k tomu také nejpočetnější, ale již v lidském obraze, planeta nevydrží. Vše to předurčuje (a přitom s vysokým stupněm pravděpodobnosti) možnost realizace sociální hygieny, povolené Shora.

Jevgenijovo vnímání pravděpodobnosti zániku části druhu „člověk rozumný“ s rysy živočišného typu psychiky ve formě hrozivého varování Shora o završení mise židovstva jako aktivního zombi popotopní civilizace, na nějaký čas před samolikvidací „projasňuje v něm hrozně mysl“ a v jeden okamžik dovoluje vyplout z hlubin podvědomí na úroveň vědomí všemu tomu, co jako mrtvá váha leželo v jeho dlouhodobé genetické paměti a potlačovalu tu informační podporu, kterou potřeboval, aby se dostal ze stresové situace.

Евгений вздрогнул. Прояснились                         V Jevgenijovi hrklo. Projasnili

В нем страшно мысли. Он узнал                           se v něm strašně myšlenky. Poznal

И место, где потоп играл,                                      I místo, kde potopa hrála,

Где волны хищные толпились,                              Kde vlny lačné se kupily,

Бунтуя злобно вкруг него,                                     Zlobně bouříc kolem něj,

И львов, и площадь, и того,                                               I lvy, i náměstí, i toho,

Кто неподвижно возвышался                                Kdo se bez hnutí vyvyšoval

Во мраке медною главой,                                       V temnotě měděnou hlavou,

Того, чьей волей роковой                                       Toho, čí vůlí osudovou

Под морем город основался...                                Pod mořem bylo založeno město...

V této krátké části, končící třemi tečkami, se otevírá grandiózní obraz počátku (kdy po potopě se „zachránili jak lidé, tak dobytek“), vzniku (pod utajenou kontrolou „lvů strážných“) a blížícího se konce období formování biblické civilizace, pronikající do všech ezoterických učení po názvem epocha „Ryb“, jejíž informační toky (vody), musí být nahrazeny Novou vodou období „Vodnáře“.

Takže, opět hádanka, skrytá mlčením. Tentokrát otázka stojí přímo: proč „pod mořem“, a ne u moře „bylo město založeno“? Může se zdát: nu, jaký je v tom rozdíl a stojí-li za to si nad tím lámat hlavu? Stojí, protože takovou, navenek provokativní nelogičností, se ukazuje nepřítomnost jakýchkoliv náhod v Puškinově tvorbě.

„Historii Pargolova, a to je rozsáhlé území od Poklonné hory, přes řetězec Suzdalských jezer a dále na sever, učí mnohá léta regionalista G.I. Volkov, velký znalec těchto mystických míst. Volkov objasňuje, že pásmo vyvýšenin od Poklonné hory ke Starému Parnasu není nic jiného, než bývalá pobřežní linie Starobaltického moře, které se nazývalo Litorinové moře, a pargolovské pahorky samy byly pobřežním výčnělkem tohoto moře. Moře pozvolna začalo ustupovat, odcházet z těchto míst. Současné Baltské moře a Ladožské jezero jsou pozůstatky po tomto Starobaltickém moři. Později, když moře zmizelo, se vytvořilo rameno, které začali nazývat Něvou, tj. Novou vodou.“ – Ze studie I. Volkova, publikované k 250. výročí Šuvalovského parku v petrohradských „Sportovních novinách“ č.24(63) r. 1996.

Nemůžeme hodnověrně posoudit, zda Puškin znal tuto informaci nebo ne. Důležité je něco jiného: I. Volkov ve svých historických výzkumech míst založení Petrohradu[71], dává nejen přesvědčivé důkazy pravdivosti Puškinova vyjádření „pod mořem bylo město založeno“, (tj. pod bývalým mořem) ale, odhalujíce obsahovou stránku jména řeky (Nová voda), na jejichž březích probíhají události, popsané v „Měděném jezdci“, dává základy pro odhalení mystického spojení obsahu básně s Novou (nebo Jinou) vodou ze Súfijského podobenství „Jak se mění vody“. Jinými slovy, věta Puškinovy Předmluvy: „Události, popsané v této povídce, jsou založeny na pravdě“, získává obsah druhé smyslové řady, protože pravda „obecně“ nebývá v tom smyslu, že pravda je vždy konkrétní.

„Intelektualismus má co do činění s hmatatelnými věcmi, a súfismus – s vnitřními, a i s těmi, které mohou být předmětem vnímání. V době, kdy věda a scholasticismus ustavičně omezují své hranice ve snaze zabývat se ještě užšími oblastmi výzkumu, súfismus pokračuje v jejich rozšiřování, zmocňujíce se rozsáhlejších hranic veliké, pravdy ležící v základech všeho, kde by ji nenašel.“ – Idris Šáh, „Súfismus“, Moskva r. 1994, str. 157.

Pravda je vždy konkrétní z úhlu pohledu míry prostoru a času. Změny směru toku Něvy pod vlivem silného západního větru, jako umělecký obraz kvalitativně nového, v době napsání básně neznámého jevu (změny poměrů etalonových frekvencí biologického a sociálního času), samozřejmě nemohl být použit Puškinem vědomě. Ale přítomnost druhé smyslové řady v básni nikdo neodmítá, protože hlavně v ní, s všeobecným přiznáním předních výzkumníků, je mimořádná přitažlivost Puškinovy tvorby pro současné i budoucí čtenáře. Nedomáháme se pravdy v poslední instanci, ale předkládáme naši variantu odhalení druhé smyslové řady daného obrazu vzhledem k naší současné míře chápání celkového chodu věcí jako hlavní kritérium odhalení smyslu celého díla, zachování jeho celistvosti, jako jinotaje včetně.

Z níže dalšího textu je možné pochopit, že psychika židovstva neunesla dialog s kolektivním nevedomím biblického egregoru a, jako následek jejich antagonismu, porodila nové, neřešitelné otázky.

Ужасен он в окрестной мгле!                                 Hrozný je v okolní mlze

Какая дума на челе!                                                Jaké zamyšlení ve tváři!

Какая сила в нем сокрыта!                                     Jaká síla je v něm skryta!

А в сем коне какой огонь!                                      A v koni jaký oheň!

Куда ты скачешь, гордый конь,                              Kudy skáčeš, hrdý koni,

И где опустишь ты копыта?                                               A kde zastavíš kopyta?

О мощный властелин Судьбы!                              Ó mocný pane Osudu!

Не так ли ты над самой бездной,                          Ne snad-li ty jsi nad propastí,

На высоте, уздой железной                                               Na pahorku, uzdou železnou

Россию поднял на дыбы?                                       Rusko vzepjal na zadní?

To, že „chudák nerozumný“ měl ve skutečnosti co do činění ne s carem Petrem a ne s Bohem, ale s vlastním, jím neuvědomovaným produktem individuální a kolektivní psychiky při směně mnoha generací židů, zamknutých „levity-strážci“ na biblický egregor, je viditelné nejen z textu básně, ale také z jedné vynikající ilustrace k ní, vytvořené samotným básníkem během jejího napsání.

Obr.5 „Měděný jezdec“ bez Petra (neviditelný jezdec). Kresba A.S.Puškina. Zdroj: Kompletní dílo Puškina, 1996, svazek 18.

Jak je vidět z obrázku, téměř přesně opakuje stávající čítankovou kopii známého Falconeho mistrovského díla, s výjimkou toho, že figura „Jezdce“ na něm chybí. Neviditelný jezdec (obraz globálního nadžidovského prediktora uskutečňujícího řízení přes jemu podřízený biblický egregor), osedlávající koně (symbol mnohonárodnostního ruského davu), dle našeho názoru je nejzářivějším (jinotajně podaným) příkladem básníkova vyjádření v umělecké (mimolexikální) formě natolik složité pro popis v lexikálních formách „královské informace“, nedostupné pro pochopení nejen Puškinových současníků, ale i těm, kdo již žije a jedná v kvalitativně jiném informačním stavu.

Na obrázku, na rozdíl od originálu, je sedlo, ale chybí mu třmeny. Nepřítomnost třmenů poukazuje na to, že biblický egregor a globální nadžidovský prediktor nemají oporu v kolektivním nevědomí národů Ruska, tj. jsou cizí jejich prvotnímu celistvému světonázoru, co předpokládá nejistotu jak samotného egregora, tak i jeho informačního základu, židovstva.

A nyní o textu:

Кругом подножия кумира                                      Dokola podstavec idolu

Безумец бедный обошел                                         Chudák blázen obešel

И взоры дикие навел                                              A divoký zrak nasměroval

На лик державца полумира.                                  Na tvář vládce půlky světa.

Bůh je jeden, ale víry (náboženské konfese, každá malující věřícím v míru svého chápání subjektivní Boží obraz) jsou různé. Je možné podmíněně uznat, že „velmocenství“ biblického egregoru, který do sebe spolu s judaismem vtáhl varianty všech křesťanských sekt a církví (včetně pravoslavné), se minimálně v Puškinově době rozprostírala na polovině obyvatel planety. Co se týká „mocnáře“ Ruské říše, to dokonce za vlády Alexandra II., kdy k Rusku ještě náležela Aljaška, její území, nemluvě o počtu obyvatel, zabíralo jen šestinu souše.

Bezkonfliktní dialog Jevgenijova vědomí s vlastmím podvědomím a kolektivním nevědomím, „divotvorně“ vystavěným židovstvem za tři tisíciletí nevědomého otroctví (jím příjmaného, nicméně, jako „zvláštní“ svoboda), byl pro psychiku jednotlivého žida, „ochváceného černou silou“, nad  jeho síly, a Puškin přesně líčí podobný stav, blízký k sebevraždě.

Стеснилась грудь его. Чело                                               Sevřela se mu hruď. Čelo

К решетке хладной прилегло,                                se přitisklo ke chladné mříži

Глаза подернулись туманом,                                  Oči se pokryly mlhou,

По сердцу пламень пробежал,                               Po srdci přeběhl plamen,

Вскипела кровь. Он мрачен стал                           Vzkypěla krev. Ovládly ho chmury

Пред горделивым истуканом                                Před hrdým idolem

И, зубы стиснув, пальцы сжав,                              A zaťav zuby, pěsti,

Как обуянный силой черной,                                Jako posedlý černou silou,

“Добро, строитель чудотворный! —                     “Dobrá, divotvorný staviteli! —

Шепнул он злобно задрожав, —                            zašeptal, třesouc se, —

Ужо тебе!..”                                                              Jen počkej!..“

„Ochvácené černou silou“ živočišných instinktů vlastní výroby, jejich pokračování(výhonků) do kultury a zombírujících programů, jejichž rukojmím se stal rozum, se židovstvo neukázalo schopné zbavit se atavismů matriarchátu (jako jediné vede rodokmen po matce). Proto je v textu „čelo“, ale ne „věčnost“. Přilnuv k chladné mříži hermetismu, se Jevgenij projevil neschopným pochopit „novou vodu“ ani před, ani po „výměně vody“, jíž bylo na konci 20. století obstoupeno celé lidstvo, a proto může jen samo sobě šeptat „zlostně se chvějící“ něco nesrozumitelného a utíkat, jako zblázněné, před šílenými vizemi, vytvářenými vlastní chorou fantazií.

                     И вдруг стремглав                              A najednou se střemhlavě

Бежать пустился. Показалось                                dal na útěk. Zdálo se

Ему, что грозного Царя,                                         mu, že hrozného Cara,

Мгновенно гневом возгоря,                                              zahoříce hněvem,

Лицо тихонько обращалось...                                 tvář se potichu otáčela...

V této části je klíčové slovo „zdálo se mu“. Puškin přímo říká, že všechno další neprobíhá ve skutečnosti, ale v choré Jevgenijově fantazii:

И он по площади пустой                                        A on po náměstí prázdném,

Бежит и слышит за собой —                                  Běží a slyší za sebou – 

Как будто грома грохотанье —                              jako by hřmot hromu – 

Тяжело-звонкое скаканье                                        těžké zvonivé skákání

По потрясенной мостовой.                                    Po otřásející se dlažbě.

Přichází závěrečný akt tragédie: beznadějný útěk „nuzného šílence“ před vizemi, vytvořenými a podporovanými kolektivním nevědomím židovstva, jehož konečným etapou může být jen jeho informační smrt – zákonitý důsledek zničení samotného biblického egregoru.

И, озарен луною бледной,                                      A, ozářen bledou lunou,

Простерши руку в вышине,                                               S nataženou rukou na výšině

За ним несется Всадник Медный                          Nese se za ním Měděný Jezdec

На звонко скачущем коне;                                      Na zvonivě skákajícím koni;

И во всю ночь безумец бедный                             A celou noc chudák blázen

Куда стопы не обращал,                                         Kamkoliv by nohu neobrátil

За ним повсюду Всадник Медный                                   Všude za ním Měděný Jezdec

С тяжелым топотом скакал.                                               S těžkým klepotem skákal.

Tak poprvé „idol“ v básni získává název - Měděný

Hlava 7. Svěží tradice…

Nyní nadešel čas seriózního rozhovoru o klíčovém obrazu básně, Měděném jezdci. Ale nejdřív o vnější straně obrazu, který, podle našeho mínění, je nějak spojen s informací, uchovávající se v dlouhodobé genetické paměti Puškina po linii jeho matky, protože její otec (děd Puškina) získal od cara Petra (náhodně?) jméno Hannibal.

„Završiv všechny přípravy, vydal se Hannibal na pochod. Vyprávěli, že již nedaleko od řeky Ebro uviděl prorocký sen. Objevil se mladík božského vzezření a představil se jako vyslanec Jupitera.

— Odvedu Tě do Itálie, — zvěstoval Hannibalovi. — následuj mne, ale jen nemysli na návrat a nedívej se do stran.

Hannibal se s úlekem podřídil a zprvu šel, neohlížel se, ale pomalu, pomaličku zvědavost člověku vlastní vzala vrch nad strachem, a ohlédl se a uviděl obrovského hada, který se mu plazil v patách, ničíce les a křoviny, a za hadem se táhlo bouřkové mračno, čas od času protnoucí nebe hromem.

— Co znamená to strašné znamení? — otázal se Hannibal svého průvodce.

— Zpustošení Itálie, — uslyšel odpověď. — Ale spěchej vpřed, a na nic víc se neptej a nepokoušej se nahlédnout do budoucnosti.“

To je legenda uvedená římským historikem Titem Liviem, který poskytl první popis Historie Říma od jeho založení do roku 9 našeho letopočtu. V Rusku se stala známou (v převyprávění z latiny Simonem Markišem) v r. 1994, tj. 6 let před koncem tisíciletí a až po vydání části Historie Říma pod názvem „Kartágo proti Římu“.

Je pozoruhodné, že Jupiterův vyslanec zakazuje Hannibalovi nahlížet do budoucnosti. Schopností předvídat budoucnost ovládali, jak známo, staroegyptští žreci. (řecký název je hierofanti, doslova – schopní vidět budoucnost). Amon, Zeus a Jupiter jsou staroegyptské, starořecké a starořímské názvy jednoho a téhož nejvyššího božstva, ke stvoření jehož kultu měli bezprostřední vztah. Upozornění Jupiterova vyslance Hannibalovi („nepokoušej se nahlédnout do budoucnosti“) je přímým odkazem na schopnost žrečeských klanů hájit své monopolní právo na znalost budoucnosti. Z toho vyplývá jejich „přirozené“ právo na výklad těch či oněch historických událostí v mezích koncepce řízení, kterou postupně uváděli do života. Tak je známo, že Plutarch, staroegyptský historik, byl „vedlejším povoláním“ žrecem Delfského orákula. Soudě podle k nám došedší legendy, měli žreci v daleké minulosti problémy spolené s tím, že „pomalu, pomaličku zvědavost člověku vlastní“ měla občas navrch nad strachem – důsledkem vnitřních zákazů, uvalených na člověka mimo jeho vědomí skrz podvědomí. Někdy se to stávalo ve snu, když vědomí spí, ale podvědomí zpracovává informace, bdí.

Informace, jež se nám stala dostupná díky „Měděnému jezdci“, dovoluje předpokládat, že v metodách uvalení zákazů na přirozené pokusy člověka „nahlédnout do buducnosti“ žrečestvo dosáhlo časem určitého úspěchu, protože Jevgenij, na rozdíl od Hannibala, se již nepokouší nahlédnout do budoucnosti a dokonce nejde, ale „posedlý černou silou“ střemhlav:

Бежит и слышит за собой —                                             Běží a slyší za sebou –

Как будто грома грохотанье —                                          jako by hřmot hromu –

Тяжело-звонкое скаканье                                                   těžké zvonivé skákání

По потрясенной мостовой.                                                Po otřásející se dlažbě.

Historie skutečně nemá podmiňovací způsob, nicméně, aby měli možnost chápat historický chod a poznávat cíle, které jsou v ní postaveny, musí historici umět v historii používat podmiňovací způsob. Nezávisle na tom, měl-li skutečně Hannibal „prorocký sen“ nebo „historik“[72] napsal Římu potřebnou „historii“, hlavní je v ní to, že proroctví Jupiterova vyslance se vyplnilo přesně naopak: Hannibalův pochod do Itálie skončil zničením Kartága. V podstatě to svědčí o tom, že žrečestvo Říma ve své míře chápání překonalo nejen řídící elitu Kartága, ke které náležel Hannibal, alei žrečeské struktury Kartága.

Legenda z dob konfrontace Říma a Kartága měla v Rusku své pokračování, jakkoliv je to podivné:

„Je zajímavé, že i po Petrově smrti za ním folklor zanechává právo pečovat o své město, strachovat se o jeho blahobyt, být jeho ochráncem. Dost dobře je známá legenda o oživlé Petrově soše, Měděném jezdci. V r. 1812, když Petrohrad byl vážně ohrožen nebezpečím napoleonského vpádu, Alexandr I. přikázal odvézt Petrovu sochu do Vologodské gubernie. Již pro to byly připraveny speciální nákladní čluny a deponovány peníze na demontáž monumentu.

Tehdy jakéhosi kapitána Baturina začal pronásledovat stále tentýž sen. Ve snu vidí, jak Petrova socha ožívá, sjíždí ze své skály a míří k Kamennoostrovskému paláci, kde tenkrát žil imperátor. Alexandr I. vychází v ústrety jezdci a slyší Petrova slova, která na něj volal: „Mladý člověče, kam jsi to dovedl mé Rusko! Ale dokud jsem na místě, mému městu nic nehrozí“. Poté se jezdec otáčí nazpět, a Alexandr slyší vzdalující se klapot měděných kopyt o mostovku. Kapitánův sen se brzy donesl k imperátorovi. Zasažený car mění své rozhodnutí ohledně evakuace sochy. Jak je známo, bota napoleonského vojáka se petrohradské země nedotkla.“

Alexandr I., se na rozdíl od Hannibala, nechystal na pochod do Francie, a proto, zřejmě, se socha Petra I. nezjevila ve snu jemu, ale nějakému nevýznamnému kapitánovi Baturinovi. Lze předpokládat, že tato legenda byla známa i Puškinovi. Proto se Jevgenijovi „modla na bronzovém koni“ v první části básně také zjevuje ve snu, ale na rozdíl od Hannibala slyší nuzák „hřmot hromu“, ale „obrovského hada“ nevidí. Autor novinové publikace zachycuje jen sumu faktů které ohromily jeho fantazii a proto legenda v jeho chápání je jen „velkolepý folklorní námět“:

„Tento velkolepý folklorní námět měl v Petrohradské historii své pokračování. V letech blokády se v Leningadě zrodila pověra. Dokud zůstanou památníky vojevůdců Suvorova, Kutuzova a Barclaye de Tolly neskryté na svých místech, městu nemůže hrozit nepřátelská okupace. Celých devětset dní blokády stály památníky otkryté, a ani jedna střepina z bomby nebo střela se jich nedotkly.“[73]

Ve skutečnosti měl tento „velkolepý folklorní námět“ zcela nefolklorní pokračování.

V říjnu r. 1941,  když Němci došli až těsně k Moskvě, v souvislosti s rozhodnutím vlády o evakuaci hlavních vládních institucí řízení státu, davy úředníků různých tříd se hrnuly všemi cestami ven z hlavního města. Předseda Výboru obrany SSSR J.V. Stalin přišel také na nástupiště Kurského nádraží, ale, postávaje několik minut před vagónem vládního vlaku, mlčky se vrátil a rozkázal odvézt ho do Kremlu. Zůstal na svém místě a nepřítel do města nevnikl. Je zcela možné, že je v tomto jednání Nejvyššího velitele skryta nevědomá příčina nenávisti liberální inteligence SSSR vůči němu: zachoval se neadekvátně jejich očekávaní. Odsud plyne, zřejmě, vznik přímo protikladného mýtu: Stalin bojoval sedě u globusu, a nevedl armádu, jako Hannibal, do cizích států.

Ale tímto nefolklorním pokračováním legendy to neskončilo. Po uplynutí více než půl století, 20. března 1997, den před 90. narozeninami J.S. Wentzel (literární pseudonym I. Grekova), „Nězavisimaja gazeta“ č. 50 seznámila své čtenáře s právě na vydaným za podpory vydavatelství „Text“ (Moskva) románem „Svěží tradice“. Článek I. Zotova, inzerující knihu, se nazýval podobně jako velmi známá skripta J. S. Wentzela „Teorie pravděpodobností“. Tak jsme se dozvěděli, že ve spisovatelově archivu ležel 35 let ladem rukopis, soudě podle obsahu, v mnohém autobiografického charakteru. O tom hovoří i zasvěcení, jež I. Grekova předem upozornila na román: „Vzpomínka na mého syna Michaila Dmitrijeviče Wentzela“. Z článku jsme zjistili, že:

„Obsahem román I. Grekové napodobuje „Měděného jezdce“. Ničím nezajímavý mladý člověk jménem Konstantin Levin (mimochodem, plný jmenovec tolstovského hrdiny). Ne ilegální pracovník, ne rozvraceč autorit, ne vynikající věděc, ne hrdina války, ne vězeň, ale prostý sovětský obyvatel, vrstevník Října, se ukazuje rozdrcen měděnou sochou (ne Petrem Romanovem, ale Josifem Stalinem). Přichází o rozum, umírá.

Vlastně, je v románu jeden důležitý detail, který jakoby přenáší jeho obsah do jiné roviny: Levin není tak úplně „prostý sovětský obyvatel“, ale Žid. Svého druhu motto k románu je předložené I. Grekovou v rubrice „Od autora“. Má jen pár slov: „Všechny novinové citáty, uvedené v knize jsou původní. Autor je národností Rus. Moskva, r. 1962.“ Tato okolnost, se zřejmě, ukázala příčinou, proč román nebyl Tvardovským vytištěn. Antisemitismus v Rusku a v SSSR už doutná nejedno století, tu se rozhořívá, tu na povrchu uhasíná, ale nikdy nerodí vlastní protiklady.“

By bylo zajímavé vědět, jaký „protiklad“ zrodily v hlavě autora článku následující řádky románu:

„My, Rusové, jsme jako štěnice. Nelze nás zničit. A víte, jak je štěnice houževnatá? Někde jsem četl, že v opuštěných zimovištích na severu se desítky let nacházely živé štenice. Jak? Mráz šedesát pod nulou, žrát není co, a žijí. Chlapík ta štěnice!“

To je výpověď jedné z postav románu, „ruského“ profesora Nikolaje Prokofjeva, ve které je dobře vidět otevřená rusofobie samotného autora.

Hrdina románu, žid Levin přichází o rozum a umírá v psychiatrické léčebně proto, že ho nepříjmají do práce s jeho specializací. Nicméně, Levinovi ani nepřichází na mysl,  že by bylo možné jít na stavbu, do továrny jako dělník nebo nakládač. Popisované události proběhly začátkem padesátých a oznámení typu „Hledá se…“ v těch letech visely na každém kroku. Zajímavé je, co dělají „Levinové dnes, kdy stovky tisíc vědeckých pracovníků bývalé velmoci, nyní rozervané na tržní části, se ocitly vyhození na ulici?

„Iracionálnost[74] této emoce nelze vyjádřit, proto knihy, bouřící se proti němu, jsou příjmány stále ostražitě. Je mnohem jednodušší dát se do boje s čistým společenským zlem (s kolchozy, komunistickou strano atp.), než s tím, co není možné objasnit ve strohých kategoriích. Hrdina románu I. Grekové, možná, nepřemýšlí tak zeširoka, jako jiné, národností Rusové, postavy románů jiných autorů, možná, je škodlivě přímý, ale zůstal katastroficky sám sebou, dokonce až do ztráty rozumu.“

Článek má motto:

И во всю ночь безумец бедный                             A celou noc chudák blázen

Куда стопы не обращал,                                         Kamkoliv by nohu neobrátil

За ним повсюду Всадник Медный                                   Všude za ním Měděný Jezdec

С тяжелым топотом скакал.                                               S těžkým klepotem skákal.

Jinými slovy, I. Zotova, bojovníka s „nečistým zlem“, antisemitismem (skutečně, je něco nečistého v tomto pány židů vytvořeném zlu) nikdo netahal: on s inspirací, a zřejmě bez souhlasu autora románu, vypracoval paralelu mezi Jevgenijem z „Měděného jezdce“ a židem Konstantinem Levinem. Znamená to, že na podvědomé úrovni sami židé již dávno chápou, že Puškin si chtěl v obrazu Jevgenije v „Měděném jezdci“ ujasnit především pro sebe, a poté odhalit pro nás, své budoucí čtenáře, tajemství příchodu židovstva do světa lidí a objektivní předpoklady k jeho informační smrti.

O tom, že posedlost pronásledováním ze strany nějakých pro vědomí skrytých sil, je skutečně vlastní židovské kulturní „elitě“ sovětského období, hovoří také tvorba judejského tandemu v osobách Arkadije a Borise Strugackých.

„Obrovské vzdálené kladivo se smutnou pravidelností bilo do mostovky, a ty údery se očividně přibližovaly, těžké, křehké údery, drtící na štěrk dlažební kostky z mostové dlažby (…)

Kladivo se celé přibližovalo, a bylo zcela nejasné, odkud, ale údery byly všechny těžké, všechny zvučné, a byla v nich nějaká nezdolná a neodvratná vítěznost. Kroky  osudu, probleskol Andrejovi hlavou (…) Bum, bum, bum, rozléhalo se celkem blízko, země se otřásala pod nohama. A najednou nastalo ticho. Andrej znovu vykoukl. Uviděl:na blízké křižovatce, dosahujíc hlavou do druhého patra, tyčí se temná postava. Socha. Stará kovová socha. Ten samý starý typ s ropuší mordou nyní jen stála, křečovitě natažená, zvedajíc obrovitou bradu, jednu ruku založená za hřbetem, druhá, snad hrozí, snad ukazuje do nebes, pozdvihnutí, a vztyčený ukazováček.“

Ale to je úryvek z fantastického románu „Město odsouzené k zániku“. Na obalu Leningradského vydání r. 1989 umělec vyobrazil holohlavého žrece v kožených sandálech a to buď ve staroegyptském, nebo starořeckém chitonu. Podle obsahu románu, jako v „Měděném jezdci“, socha pronásleduje v mrtvém městě členy expedice, kde jako její lídr vystupuje žid Izja.

„Město odsouzené k zániku“, dle přiznání mladšího Strugackého[75], je jedno z oblíbených děl „bratrů“. Pro pochopení jak se něco takového rodí v hlavách tak populárních spisovatelů je třeba se podívat do jejich tvůrčí kuchyně, kterou se ani nesnaží moc skrývat: buď proto, že sami nechápou co tvoří, nebo proto že mají za to, že to stejně nikdo nepochopí. A nebudeme muset provádět nějaké dlouhé literární zkoumání, stačí si přečíst vystoupení mladšího Strugackého na Leningradském sjezdu spisovatelů 13. dubna 1987:

„Každý člověk, který napsal v životě alespoň dvacet autorských stránek, ví, že existují dvě metodiky k napsání fantastických věcí. Metodiky číslo jedna, práce z koncepce. Odněkud berete, vycucáváte z palce nějakou formulaci, která se dotýká vlastností společnosti, světa, Vesmíru, a potom vytvoříte situaci, která ji nejlepším způsobem demonstruje. Druhá cesta je, sami chápete, opačná. Odpíchnete se od situace, která nějak udiví vaši fantazii, a, vycházeje z ní, vytvoříte svět, jehož jednou z hran bude určitá přesně daná koncepce.“

V podstatě toto je přiznání metodologické mizérie, neboť obě metodiky psaní fantastických věcí, vylíčené B.N. Strugackým, ilustrují kaleidoskopičnost jeho osobnostního světonázoru. Jen, pokud se v prvním případě, dokonce ani nepokoušel pochopit jak je ustrojen svět, „vycucává si z palce nějakou formulaci“ koncepce a vytvoří situaci, „která svým nejlepším způsobem (tj. formulaci koncepce) demonstruje“, v druhém případě prostě vytahává z celostního procesu (pochopitelně, sociálního neboť s jinými nemá spisovatel co do činění) nějaký fakt, který nějak „udiví jeho fantazii“ a který se stane základem pro vytvoření světa, „jehož jednou z hran bude určitá přesně daná koncepce“. Ale proč ten či onen fakt udivil jeho fantazii, pisatel určit nemůže, i když potvrzuje, že koncepce světa, stvořeného jeho fantaziií, je plně určena. Ve skutečnosti fakt, který ho překvapuje, není „nějaký“, a formulace koncepce, vycucávaná jím z prstu, není „nějaká“, ale je to výsledek projevu jím osobně neuvědomované, ale nicméně objektivně existující a v Západní civilizaci reálně působící biblické koncepce řízení (nebo samořízení).

Pokud díla bratří Strugackých čtete pozorně, a ne v rozumově oslabeném stavu, je v nich možné nalézt zjevné příznaky zobrazení biblického světonázoru, jehož rozlišovacím znakem je nepřítomnost propojení s biosférou planety Země a s reálnou posloupností globálního historického procesu. Stejně jako v Bibli, v jejich dílech chybí popis přírody; jejich hrdinové žijí ve světě bez vazby k posloupnosti reálných událostí; jsou bez rodových kořenů a jakoby odnikud; fungují jako postavy s absencí svobodné vůle, tj. jako bioroboti a z toho důvodu není možné k nim proniknout opravdovými lidskými city. A to všechno proto, že svět bratří Strugackých je vzdálen jak od minulé, tak budoucí reality, která, je mimochodem vůbec nezajímá. Oni, jako Jevgenij z „Měděného jezdce“, si tvoří svůj svět, skutečně „vycucaný z prstu“. A to nejsou smyšlenky antisemitů, ale dobrovolné přiznání „idolu, patriarchy a všebecného oblíbence“ B. Strugackého, vykonané jim samotným deset let po vystoupení na semináři spisovatelů sci-fi:

„Bratři Strugačtí velmi brzo pochopili, že nepíší o tom světě, který bude, ale o Světě Ve Kterém Se Jim Chce Žít. Především tak, všechna slova s velkým písmenem na začátku. Přistihli jsme se u toho, že obsazujeme budoucnost našimi známými, přitom se nijak zvlášť nestaráme, kam se podějí ostatní, jakým způsobem si postupně osvojí naše hodnoty (…) Svět, který nám vznikl, byl pro nás plně komfortní, ale vymýšlet v něm zápletky bylo stále těžší.“[76]

„Stále těžší“ je velmi důležité přiznání. Hovoří o tom, že Objektivní realita se stává nesnášenlivější k pokusům přistřihnout jí hřebínek, což ze ukázalo ve velmi brzkém odchodu ze života jednoho z „bratrů – fantastů“, počemž se „tvůrčí tandem“ rozpadl, a spisovatelská posedlost zůstavšího bratra prakticky  vyhasla.

Všechno to dohromady je výsledek antagonismů vědomí a podvědomí, a absence metodologické kultury v tvorbě bratří Strugackých.

Pokud metodologická kultura v tvůrčím procesu existuje, dílčí fakta protékají přes prizma metody, výsledkem čehož se objevuje subjektivní koncepce objektivního procesu. A prvním kritériem adekvátnosti subjektivní koncepce objektivnímu procesu je shoda prognóz rozvoje objektivního procesu v budoucnosti s realitou a odhalení dříve neznámých faktů v jejich příčinno-důsledkových vazbách v minulosti.

Nová, dříve neznámá fakta a společenská praxe s plynutím času buď potvrzují pravdivost subjektivní koncepce objektivního procesu, nebo nutí autory koncepce ji zdokonalovat nebo také revidovat. Protože jeden a ten samý objektivní proces se projevuje v různorodosti dílčích faktů, různým lidem mohou být dostupné nesourodé souhrny faktů. Ale pokud se pokoušejí pochopit nikoliv jednotlivá fakta, ale jeden a tentýž objektivní proces a disponují dostatečně vysokou metodologickou kulturou, časem nezbytně dochází k jediné koncepci jednoho a téhož objektivního procesu, díky tomu, že zobrazovací (vyjadřovací) prostředky jsou jedny společné pro ně všechny.

V „Měděném jezdci“ na úrovni druhé smyslové řady vidíme adekvátní popis nějakého objektivního procesu, ve kterém je lehké uhádnout oddělená částečná fakta, vysvětlená jak Titem Liviem v „Kartágu proti Římu“, tak Naumem Sindalovským ve „Svěží tradici“ a bratry Strugackými v „Městě odsouzeném k zániku“. Na rozdíl od nich ale Puškin v dané tematice „vidí celkový chod věcí“:

„Prozřetelnost není algebra. Lidský rozum, lidově řečeno, není prorok, ale hádač, co vidí celkový chod věcí a může z něj vyvodit hluboké předpoklady, často odůvodněné časem, ale nemůže předvídat náhodu – mocný okamžitý nástroj Prozřetelnosti“.

Leč, celý problém je v tom, že na jakoukoliv interpretaci puškinovských prací mají právo jen židé. Veškeré pokusy odhalení druhé smyslové řady puškinských děl ne-židem nebo nepřináležícím k židovské mafii jsou tiskem zamlčovány, nebo jsou čtenáři podávány přibližně tímto způsobem: „O Puškinovi bylo napsáno velmi mnoho. Existuje seriózní literatura, ale jindy jste nuceni číst, že se prostě nestačíte divit. Například jsem natrefil na knížku o tom, že „Ruslan a Ludmila“ je odhalení židovsko-zednářského spiknutí.“ Tak N.N. Skatov, ředitel Institutu ruské lieratury, okomentoval ve svém interview pro „Večerní Petrohrad“ práci Vnitřního prediktoru SSSR „Ruslan a Ludmila – Rozvoj a vznik státnosti národa Ruského a národů SSSR v globálním historickém procesu, prezentovaný v systému obrazů Prvního básníka Ruska A.S. Puškina“.

Jistě, určitá část nežidovského obyvatelstva vždy záviděla (a dosud závidí) život části židovstva na účet přerozdělování určitých podílů monopolního lichvářského příjmu vládou v jejich prospěch, inkasovaného diasporou od všeho obyvatelstva v místě bydliště a vedení obchodních operací za podpory lichvářského dluhu. I určitá část místní, židovstvem přikrmená petrohradská „elita“, závidí roli židovstva jako globální „elity“ a proto na jakýkoliv pokus pootevřít čtenáři agresivní podstatu pánu biblického projektu (a hlavně této otázce je zasvěcena práce, zmíněá N.N. Skatovem) navěšuje nálepku typu „pomlouvačný výmysl o židovsko-zednářském spiknutí“.

Ve skutečnosti na konci 20. století existující nejrozšířenějčí „pomlouvačný výmysl“ je obvinění židovstva a jeho věrchušky ze směřování k neomezené světové vládě ve formách rasistické globální vlády, ve které je všem nežidům předurčen úděl otrocké síly. A pomlouvačnými směrem k „antisemitům“ jsou tvrzení protikladného smyslu: že židovstvo není oddáno jedné z odrůd fašismu, jehož páni (oni jsou páni biblické koncepce) zamířili k neomezené světové vládě.

Ve skutečnosti ve vědomé i bezmyšlenkovité oddanosti židů této doktríně i spočívá jejich „nepodobnost ostatním lidem“, kterou „antisemité“ často ztotožňují s „židovsko-zednářským spiknutím“, a žido-nadšenci, typu N.N. Skatova, s neposkvrněností libovolného židovského kulturního odkazu. A proto, nezávisle na tom, zda to přikrmovaná nežidovská „elita“ chtěla či nechtěla, židovská kultura vědomě, a pro většinu samotných židů neuvědomovaně, je nepřátelskou vůči kultuře všech národů; a židé, kteří se jí drží a nežidé-obdivovatelé_židů, jsou objektivně nepřáteli všech národů bez výjimky. Kromě toho, historicky reálná židovská kultura, její nositelé, propagandisté a obránci jsou nepřátelští také Zemské biosféře, protože technicko-technologický vývoj pod lichvářskou knutou jde biosfericky zapovězenými cestami, což se projevilo v nepopiratelné globální biosférně-ekologické krizi.

Idol je „Měděný“, a kůň – „Bronzový“. Co to znamená? Komentářů je mnoho a všechny si protiřečí. Obvykle se v úvahu bere obecný kontext, ale u Puškina je vše v souladu (stejně významné), a, tudíž, jsou důležité i detaily. Přihlédneme k nim pozorně. Před tím než se „Jezdec měděný“ ponese za šíleným Jevgenijem, dvakrát se bude nazývat „idolem“. Přičemž, pokud v první části „idol“ stojí „nad vzepjatou Něvou“, v druhé sedí „nad ohrazenou skálou“.

„I řekl Pán Mojžíšovi: vyrob si (měděného) hada a dej ho na zástavu, a (pokud had uštkne jakéhokoliv člověka), uštknutý, vzhlédnuv na něj, zůstane živ“. Bible, Numeri 21:8. Tato část biblické historie, odražená v ruském malířství jen obrazem  F. Bruni „Měděný had“, dává rozluštění skutečných příčin Jevgenijova šílenství: na vědomé úrovni biblické přikázání: „Nebudeš sloužit jinému bohu!“; na úrovni podvědomí: „Vyrob si (měděného) hada a dej si ho na zástavu.“

ZÁVĚR

Jinotaje některých kódových  slov „Závěru“ (člun, loďka, ostrov) byly částečně odhaleny v první a druhé části básně. Jinotaje „Závěru“ jako celku jsou obsahově svázány ještě s druhou smyslovou řadou „Úvodu“, ale spatřit toto spojení je možné jen vskrytím nějakého skrytého systému informačních jednotek, který je šikovně v poémě vystavěn.

V kolektivním vědomí a nevědomí se splétá spousta informačních výpočtů (procesů, algoritmů) současně jak z dokončených, tak útržkovitých myšlenek: nějaké informační výpočty se mohou uzamknout/zacyklit v nekonečném kruhu. Poku takto vystavěný kruh špatného informačního výpočtu kolektivního vědomého a nevědomého je stabilní, může pracovat v režimu nekonečných cyklů utrpení [77](přibližně takových, jaké jsou popsány v románu „Hodina býka“).

Stává se, že nějaký informační výpočet, podporovaný celkem malým počtem lidí, v sobě obsahuje mnoho zakončení, otevřených pro připojení cizích začátků a odvetných pokračování cizích dokončených myšlenek[78] a jejich a jejich útržků. Takový informační výpočet může na sebe navázat každodenní činnost téměř celé společnosti.

Nevelká skupina lidí [79]může celkem stabilně vědomě  podporovat život společnosti v rámci jim potřebné koncepce v tom případě, pokud ve společnosti nejsou objektivní předpoklady k vlastní změně infromačního výpočtu. Jinými slovy, pokud ve společnosti mechanismus vyhledávání východu z uzamčeného cyklu špatného informačního výpočtu pracuje hůře, než mechanismus jeho podpory nevelkým počtem lidí, cyklus se uchovává. Pokud přání společnosti dostat se z takového cyklu narůstá, a skupina lidí, podporujících poslední, nezvládá z něj uzavírat všechny východy, může nastat rozepře, přes kterou je možné cyklus informačního výpočtu změnit tak, že se začne rozpadat.

Nevědomé přání společnosti dostat se z cyklu špatného informačního výpočtu v určité etapě svého rozvoje bezpodmínečně v takové společnosti „porodí“ skupinu lidí, kteří začnou vědomě vyvádět společnost z kruhu špatného informačního výpočtu.

Pozorným zkoumáním informačních výpočtů jinotajů „Měděného jezdce“ je možné spatřit, jak Puškin ukazuje svým budoucím čtenářům na východ i inferna (zacykleného cyklu) biblické koncepce řízení.

                   Остров малый                                       Ostrov malý
На взморье виден. Иногда                                     na mořském pobřeží viditelný. Občas
Причалит с неводом туда                                       tady přistává s rybářskou sítí
Рыбак на ловле запоздалый                                               rybář co se zpozdil na lovu
И бедный ужин свой варит,                                              a svou chudou večeři si vaří,
Или чиновник посетит,                                          nebo sem zajede úředník
Гуляя в лодке в воскресенье,                                  na nedělní plavbě loďkou,
Пустынный остров.                                                            pustý ostrov.

Kdo je oním „rybářem zpozdilým na lovu“? Ano ten samý „finský rybář, smutný nevlastní syn přírody“, „nuzný člun“, který potkáváme v „Úvodu“. Tj. v „Závěru“, na rozdíl od „Úvodu“ se mafie (člun) již přímo nezmiňuje. To znamená, že řeč po změně koncepce muže být o bezstrukturním řízení, jako principu. A jak stojí záležitosti s loďkami?

Z „Části druhé“ je již známo, že „loďky jsou z dvorů svezeny“. Ale židovští bankéři přes systém půjček pod „slušnými“ procenty vždy manipulovali monarchistickými dvory, realizující takovým způsobem nadnárodní řízení. Proto třetí smyslová řada vyjádření „z dvorů svezli loďky“ jinotajně ukazuje na žalostnou budoucnost celého židovstva, do které je možné nahlédnout prostřednictvím tajemství pohřebního rituálu ve starověkém Egyptě:

„Základem všeho, co patří k chápání Egypťanů o mravní sankci v posmrtném životě, je, zřejmě, národní tradice, kterou uvádí Diodór ve věci  soudu mrtvých v Egyptě:

„Když někoho pohřbívají, říká, den pohřbu se oznamuje soudcům, příbuzným a přátelům zesnulého. Vyvolávají jméno zemřelého a pronášejí, že je ho nutné přepravit přes jezero. Tehdy si 42 soudců stoupá do půlkruhu na jedné straně jezera, a loďka, kterou řídí veslař, kterého Egypťané v jejich jazyce nazývají Cháron, chápe se vesel.

Když se loďka vyváže u přístaviště, před tím než položí mrtvého do jeho příbytku, každý, kdo ho chce ovinit, má na to ze zákona právo.“ – A. More, „Králové a bohové Egypta“, překlad J.J. Grigoroviče, Moskva, vydáno N. a S. Sabašnikovými, r. 1909, str. 137.

Dle egyptských textů se boží převozník jmenuje Magaf; ale slovo garo („ch“ nebo „g“ jsou specifika překladu) znamená v egyptštině bárka. Tak jsme se dostali ke kódovacím klíčům pojmenování plavebních prostředků, připomínaných jen v „Úvodu“ a „Závěru“: koráb a bárka.

             Наводненье                                                                        Navodnění

Туда, играя, занесло                                                sem zaneslo, hrajíc si,

Домишко ветхий. Над водою                                Vetchý domek. Nad vodou

Остался он как черный куст.                                 Zůstal jako černý keř.

Его прошедшею весною                                        Ještě minulé jaro

Свезли на барке.                                                     Ho odvezli na bárce.

V podstatě to je jinotajné sdělení o popotopní události – objevení se a následujícím osudu biblické koncepce – Starého zákona (Vetchého domečku – v ruštině se „Starý zákon“ řekně „Vetchij zavet“ - „vetchá smlouva“, pozn. př.)

V souladu se súfijskou terminologií „bárka = baraka“ (Súfijové mají za to, že z tohoto slova vznikl název základního prostředek přesunu po vodě, koráb) znamená rozlišení, schopnost člověka ve svém světonázoru dělit celistvý svět na dvě části: „to – ne to“. Hlavně touto schopností omezený (ve smyslu hranic svých schopností) člověk může do sebe pojmout celou neohraničenou Objektivní realitu ve formě nějaké mozaiky, ve které je množství „to – ne to“ spolu spojeno tak, jak člověk osmyslel svět(realitu). Rozlišení je schopnost, dávaná každému člověku Shora podle jeho objektivní mravnosti. V souladu s tím:

„Mojžíšovi bylo dáno Písmo a Rozlišení*“ (Korán, 2:50). Všechny církve dikutují o Písmu, ale všechny mlčí o Rozlišení…

Jedinci, Shora obdaření Rozlišením, na první prioritě zobecněných prostředků řízení uskutečňují nejvyšší úroveň sociální moci, moc konceptuální. Konceptuální moc je ve své přirozenosti autokratická. Znamená to, že je mimo demokratických procedur; člověk se k ní pozvedá na základě principu, objektivně existujícího ve společnosti: každý mírou svého chápání celkového chodu věcí pracuje na sebe, a v mírou nechápání na toho, kdo chápe více. Konceptuální moc je moc koncepce (informace, utvářející stereotypy vztahů k jevům vnitřního a vnějšího světa) a moc lidí, určujících mírou svého chápání společnosti nezbytnou koncepci řízení. Ale jen ti, co disponují Rozlišením jsou schopni pochopit, kdy se existující koncepce řízení stává „prázdnou“, tj. vyčerpá své možnosti, po čemž bude „po jaru“ možné vybrat ze všech alternativních koncepcí řízení, vytvořených společností, vybrat tu, jenž jí zabezpečuje v konkrétních historických podmínkách nejstabilnější rozvoj.

Z toho důvodu se v „Závěru“ o biblické koncepci řízení, „domečku vetchém/starém“ říká: „Byl prázdný a celý poničený“. Ale i ostrov, který úředník navštěvuje, „plující na loďce v neděli na výlet“, je opuštěný.

Jinými slovy, již začátkem 19. století Puškin jinotajnou formou, přerušuje špatné informační výpočty davově-„elitárního“ bytí, mu vyslovuje ortel nejen na úrovni koncepce řízení společnosti, ale i na úrovni kádrové základny, sformované na základě této koncepce (Nevyrostlo tam ani stéblo). To je velmi výstižný jinotaj: podle slovníku V.I. Dála „stéblo, stébelko – i rostlina, i nesmyšlené vyprávění, ale pravdivé (národní bylina je skutečná minulost); jindy výmysl (zámysl), ale nepohádkový.“

Století po uplynutí tohoto historického ortelu  ho začal v Rusku naplňovat Stalin, neboť za něj poprvé na planetě Zemi, na její jedné šestině, se společnost „zombií-šroubků“ začala měnit na společnost lidí. Dnes my všichni, ale každý mírou svého chápání, se účastníme závěrečné etapy naplnění tohoto ortelu. Pociťování svým rozsahem grandiózního vlivu psychologicky dnes natolik utlačuje současné „Jevgenije“, že „zbláznění ze strachu z odplaty“ za spáchané (hlavně v posledním století) zločiny v Rusku bezmyšlenkovitě prozrazují takové věci, jaké by nebylo možné z nich vytáhnout dokonce ani při mučení ve sklepech bývalého NKVD.

„Je zajímavé, že každý ze třech posledních Stalinových svazků otevírá citát z Puškina. Když už se autor nemůže obejít bez Puškina, ale má při tom za to, že génius a zločin jsou „věci slučitelné“, mohu mu napovědět mnohem vhodnější epigraf z „Měděného jezdce“, kdy „šílený strachem z odplaty ze strany vládce poloviny světa se „šroubek“ Jevgenij pokouší zachránit útěkem: „A celou noc šílený nuzák, /kam se podíval,/ za ním všude Měděný jezdec/ s těžký dusotem uháněl.“

Takto nevědomě příjmají nejaktivnější roli v budování „své“ neblahé budoucnosti.

Uvedený citát náleží jednomu ze současných „jevgenijů“, Leonu Onikovovi, který se zmítal v histerii kvůli vydání posledních třech svazků (14,15,16) Sebraných spisů I.V.Stalina.

Je známo, že báseň u některých čtenářů vyvolává tíživý pocit beznaděje. Ale to může znamenat, že se na podvědomé úrovni identifikůjí s tím jevem, který stojí za jménem Jevgenij. Ve skutečnosti „Měděný jezdec“, stejně jako celá Puškinova tvorba, je výtvor zářící a zaměřený do budoucnosti. Ale uvidět světlo, jenž se stalo Jevgenijovi cizím, je možné až po pochopení svérázné role informace chronologické priority zobecněných prostředků řízení v básni.

Tak v „Úvodu“ před čtenářem plynou všechna roční období, kromě podzimu.

Léto:

Когда я в комнате моей                                           Když ve svém pokoji

Пишу, читаю без лампады,                                     píšu, čtu bez lampy,   

И ясны спящие громады                                        a zářící spící giganti

Пустынных улиц, и светла                                    na prázdných ulicích, a světla

Адмиралтейская игла,                                            Admiralitětské věže, 

И не пуская тьму ночную                                      nepustíce noční tmu

На золотые небеса,                                                  na zlatá nebesa,

Одна заря сменить другую                                     jedna záře vystřídat  druhou

Спешит, дав ночи полчаса.                                    Spěchá, davši noci půlhodinu.

Zima:

Люблю зимы твоей жестокой                                Miluji Tvé kruté zimy

Прозрачный воздух и мороз,                                 průzračný vzduch a mráz,

Бег санок вдоль Невы широкой,                           bez sáněk podél široké Něvy,

Девичьи лица ярче роз,                                          dívčiny tváře rudější než růže,

И блеск, и шум, и говор балов,                             a blesk, a šum, a mluva bálů,

А в час пирушки холостой                                     a během staromládeneckých večírků

Шипенье пенистых бокалов                                  sykot pěnících pohárů

И пунша пламень голубой.                                    a modroplamenný punč.

A, nakonec, jaro:

Или победу над врагом                                          Nebo vítězství na nepřítelem

Россия снова торжествует,                                     Rusko opět oslaví,

Или, взломав свой синий лед,                               Nebo, lámajíc svůj modrý led,

Нева к морям его несет                                          Něva k mořím nese ho,

И, чуя вешни дни, ликует.                                     A cítíc jarní dny, raduje se.

Podzim chybí jak v „Úvodu“, tak v „Závěru“. Z jakého důvodu? Proto, že v nich pro Jevgenije není místo (minimálně živému, pokud je řeč o „Závěru“). Toto roční období doprovází Jevgenije, jako nějaký symbol vyčerpavšího své možnosti a ušedšího do minulosti, a proto události první a druhé části básně se odehrávají na podzim.

Jaro, jako symbol zrození nového, radostného, světlého, chronologicky otevírá a zakončuje báseň, dodávaje jí osobitý, skrytý před „cizími světly“, optimismus. Tento pocit vzniká i tím, že Něva v „Úvodu“ jen „cítí“ příchod jarních dnů; v „Závěru“ je pak příchod jara hotový fakt a proto zrození nového plánu životního uspořádání (koncepce řízení), alternativního biblickému, se na úrovni druhé smyslové řady vnímá jako objektivní danost/realita.

A v závěru je o žalostném osudu těch, kdo bezmyšlenkovitě uváděl koncepci Bezbožnosti do života.

                      У порога                                                                    Na prahu,       

Нашли безумца моего,                                            našli šílence mého,

И тут же хладный труп его                                    zde chladné tělo jeho                        

Похоронили ради Бога.                                          pochovali, díky Bohu.

Zde je možné zpozorovat překvapující zakončenost (nezacyklenost) básně a na první prioritě všeobecných prostředků řízení, světonázorové. Tato zakončenost se stává očividnou poté, co se slovem „Bůh“ odhaluje jinotaj třetí smyslové řady zájmena „On“, daného v „Úvodu“ a velkým písmenem.

Vše na tomto světě pochází od Boha a k Němu se vše vrací…

Vnitřní Prediktor SSSR

30. března 1998.

[1]

      Vasilij Kirilovič Trediakovskij (1706 – 1769), básník a literární teoretik, jako jeden z prvních v Rusku, začal překládat prozaické Ezopovy básně do veršů.

[2]

      A.Potěbnja „ Z lekcí teorie slovesnosti“, Charkov, r. 1894, str. 27

[3]

      Ezop, otrok-invalida z Frýgie, sám bajku nikdy nenapsal, ale sbíral je mezi lidmi a vyprávěl, obveseluje okruh hospodáře-otrokáře Ksanfa, který dal Ezopovi svobodu. Démetrios z Faléru chodíce mezi lidmi, shromáždil dohromady bajky připisované Ezopovi. O mnohem později zpracoval takzvané Ezopovy bajky Babrio z Fedru. Ezopovy bajky měly vliv na tvorbu Luthera, La Fontaina a Krylova. „Slovník starověku“, překlad z němčiny. Vydavatelství „Progres“, r. 1994, str. 648

[4]

      Viz Ayn Rand, „Koncepce egoismu“, Památníky zdravé mysli. Petrohrad, „Maket“, 1995.

[5]

      A.S. Puškin „Úryvky z dopisů, myšlenky a úvahy“, 1827г. ПСС под редакцией П.О.Морозова, 1909г.,том 6, с.20.

[6]

      Díla a dopisy A.S. Puškina, svazek pátý, editace P. O. Morozov, vydáno 1909. Předmluva k „Egyptským nocím“. Datum napsání básně „Kleopatra“,  je určen podle ručně psaných verzí, 2. října, začátkem listopadu 1824.  Odtud je naše vnímání 11-letého tvůrčího cyklu.

[7]

      Tak básníka charakterizoval car Mikuláš I., po rozhovoru s ním v Kremlu, 8. září 1826.

[8]

      V marxistické epoše jsme i zvykli vyzdvihovat vědomé, ale nevědomé jsme ztotožnili s něčím bezmyšlenovitě/tupě automatickým. Ve skutečnosti nevědomí člověka, jako systém zpracování informace, přicházející z jeho vnějšího a vnitřního světa, je mnohem výkonnější než vědomí (jak v objemu, tak i rychlostí jejího zpracování ). A problém člověka není ani tak v tom, co se mu děje vědomě, ale co nevědomě; problém je, aby vědomé a nevědomé spolu nebyli v konfliktu, ale vzájemně se doplňovali, pomáhajíce mu řešit problémy, které před ním vyvstávají v různých životních situacích. Ale hlavně, tato část otázky byla v marxistické ideologii obcházena mlčením.

[9]

      Кастальский ключ волною вдохновенья                                           Kastalský klíč vlnou inspirace       

            В степи мирской изгнаннников поит.                                            Ve stepi světské uhasí žízeň vyhnanců.

            А.С.Пушкин, “Три ключа”, 1827 год.                                           A.S. Puškin, „Tři klíče“, r. 1827

[10]

      A.More, „Králové a bohové Egypta“.  Moskva, 1909. Vydali N. a S. Sabašnikovi. Po přečtení uvedeného fragmentu každý pochopí také „mystiku“ zničení sochařských zobrazení těch vládců,  jejichž koncepce řízení se ukazovala nějakým způsobem nepřijatelná pro jejich následovníky.

[11]

      Tento citát ukazuje, že námi diskutovaný vzájemný vztah: „Egypt – židovstvo – puškinovské pochopení tomuto tématu v obrazech „Měděného jezdce““, jsme si nevycucali z palce.

[12]

      A. P. Mogilňanskij. „Problém výkladu Puškinovy básně „Měděný jezdec“.

[13]

      Tj. dal židům koncesi na výběr státních daní. Něco podobného idealizoval ve „Španělské baladě/ Испанской балладе“ L. Feuchtwanger.

[14]

      N.M. Karamzin, Dějiny Říše Ruské“, hlava XI.

[15]

      Věrouka se obsahově liší od náboženství. Latinské slovo“religia“ v je překladu do ruštiny „spojení“, ale to není spojení s hierarchy toho či onoho religiozního kultu, ani spojení s samotným kultem, dobrodružství lidských rukou, ale spojení člověka s Bohem, jako nadpozemskou realitou, hierarchicky vyšším všeobecným řízením. Toto spojení se může realizovat ve formě různých věroučení, která mohou obsažně být zcela vzdálená od opravdové religie., tj. spojení člověka s Bohem. Na tento rozdíl mezi opravdovou religií (obsahem) a věroučením (formou) obrátil pozornost již v minulém století V.O. Ključevskij: „Kristus dal pravdu životu, ale nedal mu formu, přenechav je událostem dne.

[16]

             Puškinova charakteristika Jevgenije ve druhé části básně.

[17]        „Člověk s rozdvojenými/rozdělenými myšlenkami není pevný na všech svých cestách“, Nový zákon, List Jakubův, 1:8

[18]  https://cs.wikipedia.org/wiki/Kniha_Kazatel – část hebrejského kánonu Bible.

[19]        O. I. Pavlovová, „Amon Fivanský/ Амон Фиванский“, nakladatelstvé Věda/ Наука, Moskva, r. 1984.

[20]        Mohou být námitky, že Puškin měl na mysli Alexandra I., bývalého Ruského imperátora v r. 1824. Ale ve  vztahu k němu je mysticky nevhodný epiteton „klidný/pokojný“, protože v době napsání básně bylo dostatečně široce známo, že v „sibiřském poustevníkovi“ Fedorovi Kuzmičovi mnozí poznávali Alexandra I., dobrovolně opustivšího trůn, pravděpodobně z důvodu uvědomění si, že nemá morální právo bojovat s protivládním spiknutím děkabristů, protože byl v době svého chlapectví sám zatažen do šlechtického spiknutí, završeného úmrtím jeho otce, imperátora Pavla I.

[21]        Název typu lodi „galeona“ (vzhledem k oddělenému umístění latrin v přední části loďi, mimo trup pod čelenem) určilo navždy název lodích záchodů: galion = galjun/ гальюн. Na asociativní úrovni ve vztahu k rozebírané situaci, je to svérázná narážka na to, kam všechno to „módní“ půjde.

[22]        Termín „koráb/loď“, v systému zednářských zasvěcení v Rusku, je velmi často synonymem termínu „lóže“, používaného na Západě.

[23]        Přechod od beztřídního prvobytně pospolného uspořádání, ve kterém vězně kvůli nedostatku potravy jednoduše zabíjeli, k třídnímu otrokářství, které bylo „blahobytem“ v tom smyslu, že vězně v ozbrojených konfliktech už nezabíjeli, ale používali jako pracujovního dobytka.

[24]        Puškin se obracel k tomuto tématu dlouho před Freudem, ve své době senzaci způsobující  „Gabrieliádou“, a jemným systémem zamlčování ukázal, že již tehdy viděl rozdíl mezi biblickým Mojžíšem, který sám nic nenapsal, ale kterého „správně převyprávěli“, a Mojžíšem historickým:

                С рассказом Моисея                                                                      S Mojžíšovou mluvou
Не соглашу рассказа моего:                                                        má mluva ladit nebude.
Он вымыслом хотел пленить еврея,                                           On báchorkou chtěl  žida zotročit,
Он важно лгал, — и слушали его.                                              On velmi lhal, a poslouchali ho.
Бог наградил в нем слог и ум покорный,                                  Bůh obdařil ho stylem a myslí pokornou,
Стал Моисей известный господин,                                            stal se Mojžíš slavným pánem,
Но я, поверь, — историк не придворный,                                ale já, věř, nejsem dvorní historik,
Не нужен мне пророка важный чин!                                         neuznávám vážný institut proroka!

[25]        Dobře známá napoleonská póza.

[26]  “Ритм как диалектика” и Медный Всадник - vydavatelství „Federace“, Moskva r. 1929, náklad 3000 výtisků.

[27]        Nemaje speciální aparaturu, dovolující analyzovat a graficky vytvářet spektra akustického záření během procesu ozvučování libovolného textu, A. Bělyj našel originální metodu konstrukce rytmických křivek básnického textu, dávající výsledky formálně shodné s výsledky, dosažené současnými technickými prostředky.

[28]        Opravdu, co se týče poezie, není to tak jasné. Proč? Nemyslíme si, že A. Bělyj nemohl odpovědět na tuto otázku, ale z nám nepochopitelných příčin to přechází mlčením. Je to jeho právo. My takové právo nemáme. Jak v hudbě, tak v poezii (ostatně v próze také) existují taktové a nosné frekvence. První jsou rytmy, interpetované jako formy díla; druhé jsou obrazy (v hudbě vyplňuje roli nosné frekvence melodie) interpretované jako obsahy. Nicméně, existuje rozdíl ve vnímání hudebního díla a „hudby“ řeči. Hudební obrazy týkající se vědomí jsou obrovské obrovské a proto vstupují do podvědomí přímo, míjejíce vědomí (nebo spíše obcházejí vědomí). To je důvod, proč lidé, mající strach zůstat o samotě s vlastními myšlenkami, také „honí“ současnou hudbu. V tom se projevuje síla vlivu hudby na lidskou psychiku, a v tom je i její nebezpečí. V dávné minulosti správně předpokládali tento rozdíl ve vnímání hudby obecně a „hudby“ slova. Platón: „Je třeba se vyhýbat zaváděním nového druhu hudby, to vystavuje nebezpečí celý stát, stejně jako změna hudebního stylu je vždy doprovázena působením na významější politické oblasti.“ AUM č.2, M. Dickenson-Auner, str. 274. Obrazy psané a mluvené řeči obsahují míru, která je vždy subjektivní, a proto nemohou mít vliv na podvědomí, míjejíce kontrolu vědomí (samozřejmě je toto vědomí vnímá, ale není-li rozptýleno nebo zahaleno alkoholem, tabákem nebo jinými drogami)

[29]        Tím, co řekl, jakoby autor ještě odmítal možnost existence „temného“ jazyka obrazů. Nevědomé obrazy člověka se od vědomých liší absencí kódu=míry=slova. V tom je projev „temnoty“ jazyka nevědomých obrazů.

[30]        Dobrá! Objevily se i obrazy. To znamená, že A. Bělyj se nevědomky přiznává, že nerozeznává rymy a obrazy, které jsou podstatnou formou a obsahem libovolného textu. V poezii, stejně jako v hudbě, forma (frekvence taktů) lehce pojímá obsah (nosnou frekvenci), pokud jsou rytmy a obsahy živé, což znamená jejich přesnou míru souladu v každém období rozvoje kultury, v jejichž mezích umělec tvoří. Řeč je v podstatě o míře adekvátnosti (shodě) popisu procesu se samotným  procesem. Plná shoda je pro člověka nemožná v důsledku jeho limitů. Pro Boha je taková shoda formy a obsahu, Boží míra, normou. Proto psaní Boží je v podstatě Boží tvorba. Přiblížení k Božské míře v poezii způsobuje zvláštní vztak k ní, který je následkem nevysvětlitelné přitažlivosti rytmů (formy) a záhadnosti obrazů (obsahu). Pokusy soustředit v procesu čtení ve vědomí formy a obsahu je touha pozvednout se od nízké míry k míře vysoké, je projevem úsilí k pochopení Boží míry. Sourhenm to je dlouhý a trvalý proces tvroby, ve kterém se účastní mnohé generace a který může pokračovat stoletími a i tisíciletími: vše závisí na tom, nakolik autor oživil svou tvorbu, tj. přiblížil se k Božské míře. Puškin o tom v šesté oktávě Předmluvy „Domku v Kolomně“.

                Но возвратиться все ж я не хочу                                                Ale navrátit se nechci

                К четырехстопным ямбам, мере низкой...                                k čtyřtopým jambům, míře nízké

                С гекзаметром... О, с ним я не шучу:                                          S hexametrem… O, s ním nežertuji:

                Он мне не в мочь. А стих александрийский?..                         Neumím s ním. A verš alekxandrijský?..

                Уж не его ль себе я залучу?                                                          Už si ho nepřilákám:

                Извилистый, проворный, длинный, склизский,                      Křivolaký, hbitý, dlouhý, kluzký,

                И с жалом даже точная змея;                                                      a s žihadlem úplně přesně had;

                Мне кажется, что с ним управлюсь я.                                       Zdá se, že to s ním zvládnu.

[31]        „My“ zřetelně neviditelného, ale jasně slyšitelného kolektivu-pokusu A. Bělého předkládáme své pochopení vyjádření egregoriálního vlivu na básníka. Níže nazve egregory „v čase proměnlivými kolektivy“. Podrobněji o egregorech a jejich vzájemném vztahu s člověkem v Odbočení č. 2.

[32]        Slovo „vůle“ v daném kontextu je jen palec, ukazující na jevy, které se v současné terminologii označují slovem „podvědomí“. Není náhoda, že v ruštině slova „vůle“ a „svoboda“ jsou synonyma. Podrobně o chápání lidské svobody a její role v procesu pochopení okolního světa v Odbočení č. 3.

[33]        V současnosti je to již globální historický proces.

[34]        Zaseješ čin, sklidíš dovednost; zaseješ dovednost, sklidíš charakter; zaseješ charakter, sklidíš osud.

[35]        Změna vzájemného vztahu etalonových frekvencí biologického i sociálního času:

                Pokud z počátku expanze biblické civilizace přes technologicky neměnný svět prošlo mnoho generací, pak v naší době naopak na život jedné generace připadá několik několik technologických výměn, technických řešení, teoretických znalostí a praktických návyků, nezbytných pro udržení dosaženého a následného růstu sociálního statusu člověka.

                Dále to bude objasněno podrobněji.

[36]        Prakticky současně s „Měděným jezdcem“ (1833-1834) téma šílenství davu, zvláštním způsobem vycvičeným v poušti, zasáhl jiný veliký ruský básník, Puškinův současník Fjodor  Ivanovič Ťutčev. To jen potvrzuje objektivnost jevu, posuzovaného v rámci daného výzkumu.

                                БЕЗУМИЕ                                                                                         ŠÍLENSTVÍ

                 Там, где с землею обгорелой                                                      Tam, kde s ohořelou zemí

                Слился, как дым небесный свод,                                                splynula,  jak dým nebeská klenba,

                Там в беззаботности веселой                                                      tam v veselé bezstarostnosti

                Безумье жалкое живет.                                                                   Žije bezmocné šílenství.

                 Под раскаленными лучами,                                                        Pod rozpálenými paprsky,

                Зарывшись в пламенных песках,                                                               zarývajících se do hořícípísku,

                Оно стеклянными очами                                                                               skelnýma očima

                Чего-то ищет в облаках.                                                                Něco hledá v oblacích.

                 То вспрянет вдруг и, чутким ухом                                             Tu najednou povstane a, citlivým uchem

                Припав к растреснувшей земле,                                                 přitisknuv se k rozpraskané zemi,

                Чему-то внемлет жадным слухом                                              něčemu naslouchá lačným sluchem

                С довольством тайным на челе.                                                 S tajemným uspokojením na tváři.

                И мнит, что слышит струй кипенье,                                           A představuje si, že slyší vřící proud,

                Что слышит ток подземных вод,                                                 že slyší tok podzemních vod,

                И колыбельное их пенье,                                                               a jejich kolébavou píseň,

                И шумный из земли исход.                                                           A jejich bouřlivý ze země výtrysk.

[37]        Kdysi na tom místě, kde nyní stojí pod kameným sarkofágem Domek Petra I, rostla borovice. Borovice byla místními finskými kmeny považována za svatou, protože před záplavymi se na jejich větvích objevovaly Eliášovy ohně. Začínaje se stavbou hlavního města, Petr nenašel nic lepšího, jak zničit místní svatyni. Borovici porazili, a setnuli zde tři místní čaroděje. Před popravou stihli vydat některá proroctví ve vzahu k dynastii Romanovců, ale také i slib pádu Peterburgu, což svým způsobem vyjadřuje boj národních znacharských klanů. „Nechť vlny finské zapomenou a zbytečnou zlobou nebudou“, je odrazem svérázného Puškinova pochopení opozice těchto klanů na emocionální úrovni.

[38]        „Mytologický slovník“ vydaný E.M. Meletinským. Vědecké vydavatelství „Velká Ruská encyklopedie“, „Lada – Makom“, Moskva, r. 1992.

[39]  V této souvislosti je možné vzpomenout židovskou anekdotu: Volodarský jde po Smolném náměstí, zachváceném revolučním zmatkem, a náhodou strčí do plešatého muže s bradkou. Přibíhá k němu rozhořčený Sverdlov: Cože? To je přece Lenin!!!

      Volodkovskij: Jašo, já jsem jenom ze Států. Kdo je to Lenin?

      Sverdlov: Tsss … Celé je to jeho byznys.

[40]        Také na biopolové urovni její organizace, i když na biopolové úrovní se také vyskytuje značná část geneticky předávané informace.

[41]  Biopole jsou také materiální nosiče.

[42]  Nebo podporovaných někým na biopolové úrovni organizace.

[43]  Roky – jednotky měření, založené na astronomickém etalonu.

[44]  To je výrazně vidět v letectví: od roku 1910 do počátku 60. let se během života jedné generace vystřídaly tři pokolení tříd letecké techniky: dvouplošníky z dřeva a látky, skutečn´á letadla ze dřeva a lehkých slitin, proudová letadla ze speciálních slitin a oceli. Ještě rychleji probíhalo střídání počítačových technologií převážně ve 2. polovině 20. století.

[45]  To se také vztahuje na většinu analytických prací z oboru historicko-společenských analýz.

[46]  V některých vydáních čárka, umístěná v závorkách, chybí.

[47]  “За семью печатями” (Тайны происхождения языка. Библейские символы. Русская фразеология.), Н.Вашкевич, с.38 — 39., г. Москва, 1994 год.

[48]  Mimochodem, v USA je film „Cesta do Santa Fe“ (Santa Fe Trail), kde je zápletka vybudována okolo historického faktu známého pod názvem „povstání Johna Browna“, intepretovaného jako začátek občanské války v USA, v jejímž důsledku si USA zachovaly státní celistvost a v jižních státech bylo zrušeno otroctví, jako dříve v severních.

[49]  Protože Weizman není schopen odlišit biblického Mojžíše od Mojžíše historického (je známo, že ten stejně jako Ježíš či Mohamed nic sám nepsal), pak nemůže hodnověrně soudit o obsahu skutečných výroků „velikého vůdce židovského národa“.

[50]  To našlo své odražení ve studené válce NATO proti SSSR, jejíž srážky procházely mimo vědomého přijetí většiny lidí jakožto epizod realizace válečné strategie.

[51]  „hmotného“ je přesnější než „materiálního“, protože „matérie“ není jen hmota, ale i pole a fyzické vákuum.

[52]  Nejpočetnější skupina prozelitů jsou dávní Chazaři, kteří se stali vedoucí skupinou současného židovstva.

[53]  Orig.: „А ткачиха с поварихой, с сватьей бабой Бабарихой, обобрать его велят, до пьяна гонца поят, и в суму его пустую суют грамоту другую...“

[54]  Neprojevuje se v profesní a kvalifikační úrovni: jak je známo robot může velmi dobře plnit profesionální povinnosti, ale nedisponuje lidskou důstojností.

[55]  Z latiny - „rozumný“.

[56]  Jeden z talmudických traktátů se nazývá „Šulchan aruch“, což znamená „Prostřený stůl“

[57]  Jak to ukázala zkušenost obětí NKVD 20. let z řad ruské inteligence, upřímně se pokoušející diskutovat s trockistickou státní mocí; a také zkušenost mnohých obětí perestrojky v SSSR a obětí demokratizace v zemích na postsovětském prostoru.

[58]  Právě ve vztahu k trockismu jako k deformaci ideologie vědeckého komunizmu a ve ztotožnění marxizmu-leninizmu s vědou spočívá skutečná chyba bolševizmu v SSSR let 1917-1953.

[59]  Jak je zřejmé z vlastností politekonomie marxizmu, jejíž kategorie jsou metrologicky neadekvátní a proto nemohou být použity v praktickém účetnictví, marxizmus je od počátku trockizmem, ačkoliv L.D.Bronštejn, který se stal „Trockým“, se k němu přiblížil, až když marxistické učení bylo kompletně zformováno.

[60]  Tak jsou v Koránu nazváni idealističtí ateisté, přívrženci zlovolně a s kořistnými cíly zdeformovaných zápisů zjevení: “Ó! Držitelé písma! Nemáte oporu v ničem, dokud zpříma nepostavíte Tóru a Evangelia.“

[61]    Na konci 20. století v Rusku už zapomněli, jaké byly vztahy prostého národa k popům (kněžím) a církvi. Kostely bořili prostí lidé a nejen proto, že to chtěli židé. Už příliš mnoho napětí se nahromadilo v národě vůči té kastě. Jeden tehdejší vtip stačí na objasnění příčin nespokojenosti "mužika" s hierarchií služebníků kultu, protože na rozdíl od Karla Kautského prostý člověk nemohl jasně zformulovat, co ho odděluje od výběrčích desátku:

      “V jedné vesnici žil zrzavý a lakomý pop. Jednou se mu chudý a bohabojný mužik přiznal, že mu ukradl krávu. Pop se zaradoval, že se zbloudilá kravka našla a říká mužikovi:
— Vrať, Fjodore, krávu a Bůh ti odpustí.
— Nemůžu, báťuško, snědli jsme krávu, byl velký hlad.
Pop chtěl zavléct mužika před soud, ale věděl, že zpovědní tajemství u soudu jako právní důkaz viny nepřijmou a proto se rozhodl pro lest.
— Fjodore, Bůh ti odpustí tvůj hřích, pokud se veřejně přiznáš.
Mužik souhlasil. Sebralo se vesnické shromáždění. Pop přečetl další kázání a na konci nečekaně oznámil:
— A nyní vše, co řekne náš Fjodor, bude čistá pravda.
Fjodor sundal čapku, poklonil se do pasu shromážděným a řekl:
— Čistá pravda: všechny zrzavé děti ve vesnici jsou od našeho popa."

[62]  V závěru vystoupení se ukazuje, že zápasil jeden člověk, navlečený do dvou dětských kostýmů.

[63]  Příklad tohoto druhu je odmítnutí Napolena poskytnout státní podporu R.Fultonovi, konstruktérovi jednoho z prvních parníků, což mohlo změnit charakter boje na moři s Anglií, která měla velkou flotilu plachetnic. Méně známo je, že reaktivní systém artilerie s výbušnými náboji, který byl přibližně v téže době vymyšlen o otestován na střelnicích v Rakousku, kde ukázal hrůzu nahánějící efektivitu, přesto nebyl použit Rakouskem proti Napoleonovi, ani jím po kapitulaci Rakouska.

      V historii Ruska jsou všeho všudy dva příklady, kdy hlava státu systematicky držela pod kontrolou vědecko-technický pokrok a budovala státní politiku s ohledem na něj: Petr I.  a Stalin. Pod jejich vedením, právě díky přiblížení „nekrálovských záležitostí“ ke „královským záležitostem“, dokonce navzdory chybám obou státníků země získávala status supervelmoci během několika desetiletí; a ztrácela ho také během několika desetiletí, když jejich nástupci – na západní způsob – se izolovali od vědecko-technických problémů jejich „poddaných“.

[64]  Činnost mezinárodních lichvářů v národních společnostech byla státností vnímána také jako jeden z druhů soukromého podnikání „poddaných“. A ta okolnost, že celá společnost včetně státnosti se ocitala v závislém postavení na malém počtu lichvářů-“poddaných“,  zcela vypadávala z vnímání světa „elitárních“ individualistů-spotřebitelů, vládnoucích na základě bezmyšlenkovitého převzetí tradic předků.

[65]  Ayn Rand, „Koncepce egoizmu“, Petrohrad 1995, originální název knihy Ayn Rand “The Morality of Individualism”. Při překladu do ruštiny byl sborník pojmenován z jedné strany více otevřeně a agresivně, a z druhé strany část smysl se ocitl skrytá, protože egoizmus může být i korporativní. Čtení v petrohradském rádiu v roce 1993 vedlo k tomu, že několik set tisíc lidí ho absorbovalo mimochodem během snídaně: tj. přímo do hlubin nevědomých úrovní psychiky, bez vědomého osmyslení slyšeného.

[66]  Tím se v prvobytně pospolné době zabývali šamani, a během civilizace hierarchivé zasvěcení různého druhu mystiky duchovních praktik okultně-politických řádů.

[67]  Právě možnostmi zneužití takového druhu jsou podmíněny koránické zákazy magie. Biblické zákazy magie byly kdysi podmíněny toutéž příčinou, ale v reálné biblické kultuře změnili svou roli a slouží záštitě před svévolnou činností lidových umělců zformovaného monopolu legitimních hierarchií na řízení kolektivní psychiky.

[68]    

      V tom je jedna z příčin, proč jsou páni „elity“ zainteresování v udržování živočišného typu struktury psychiky jako vládnoucího ve společnosti, a proč hledají prostředky, aby zajistili bezpečnost tohoto způsobu existence civilizace v podmínkách energovybavenosti technosféry, ne charekteristické pro zvířecí říši.

[69]  П.Г.Антокольский. “Медный Всадник”. — “Октябрь”. 1960, № 2, с. 209.

[70]  “Неизданный Пушкин”, под редакцией А.Н.Могилянского, С-Петербург, 1994 г., с. 45 - 46.

[71]  V ruském folklóru existuje jediné „podvodní“ město – Kitěž, které se skrylo před nepřáteli v období tataro-mongolského jha. Vzniká mystická vazba: jedno město v dosavadní vodě – skrylo se, druhé v Nové vodě – založilo se.

[72]     — Vy jste historik? - s velkou úlevou a respektem se zeptal Berlios.

      — Jsem historik, — potvrdil vědec a dodal: — Dnes večer bude na Patriarších zajímavá historie! (Bulgakov, Mistr a Markétka, kapitola 1)

[73]  „Od legendy k legendě“, Naum Sindalovskij. Noviny „Hodina zvratů“ 136, 17.9.1997

[74]  Pokud „racio(nální)“ je rozumné, pak „iracionální“ je nerozumné.

[75]  “Стругацкие: число — множественное, степень превосходная”, интервью Б.Стругацкого “Новой газете” № 46, 17 — 23 ноября 1997 г.

[76]  tamtéž

[77]  Právě tak je postavena biblická kultura. Bible straší peklem, ale nikdo nemůže v jejích knihách najít odpověď na otázku o tom, jak nedopustit toho pekla, jak v individuálním pozemském životě každého, tak v kolektivním životě společnosti vcelku. Tímto biblické zdroje programují lidskou psychiku na pohyb po kruhu („vše se vrací do svých kolejí“, „nic nenaděláš – takový je svět“).  

[78]  Církev učí svou pastvu: pokud neznáš co dělat, podívej se do Písma nebo se zeptej kněze. V ruské kultuře existuje alternativa: „Spolehni se na Boha a pomož si sám.“ ("Pomôž si človeče, i Boh ti pomôže!"), tj. nutí myslet vlastní hlavou.

[79]  Například globální znacharstvo.