# “Historian loppu”, “kulttuurien kamppailu” ja ihmiskunnan todelliset tulevaisuudennakymat

Internal Predictor of the USSR

Yhdysvaltalainen valtiotieteilija Francis Fukuyama (synt. 1952) kirjoitti vuonna 1989 artikkelin “Historian loppu?” ja vuonna 1992 kirjan “Historian loppu ja viimeinen ihminen”. Toinen yhdysvaltalainen valtiotieteilija Samuel Huntington (1927-2008) vastusti Fukuyamaa artikkelissa “Kulttuurien kamppailu?” (1993) ja kirjassa “Kulttuurien kamppailu ja uusi maailmanjarjestys” (1996). Taman jalkeen termit “historian loppu” ja “kulttuurien kamppailu” tulivat kayttoon maailman poliittiseen sanastoon, vaikka suurin osa niista, jotka ajattelevat molempien strategioiden malliin, eivat ole lukeneet mainittuja kirjoja.

Jos kaannytaan teoksiin, niin kay ilmi, etta molempien strategioiden valilla ei ole mitaan merkittavia erimielisyyksia, mutta jokainen kirjoittaja keskittaa huomionsa ja lukijoiden huomion kahteen samaan globaalisen historiallisen prosessin eri nakokohtaan. Ja jos kaannytaan todelliseen politiikan puoleen, niin kay ilmi, etta kummastakin termista tuli iskulauseita, jotka vaikuttavat poliitikkojen mieliin eri maissa ja integroivat heidan toiminnan tiettyyn kollektiivisen mielen algoritmiin tai toisin sanoen egregoriseen algoritmiin. Edelliseen liittyen, se toimii samanaikaisesti “historian lopun” saavuttamiseksi (lansimaisen liberalismin riemuvoiton mielessa) ja kulttuurien kamppailun aikaan saamiseen, mika voi johtaa melko todelliseen globaalisen sivilisaation loppuun. Kyse on vain siita, mika tendenssi tulee etusijaiseksi:

? vai Lannen tyhma royhkeys tassa suunnassa johtaa kulttuurien kamppailuun ja todelliseen nykyajan globaalisen sivilisaation historian loppuun

? tai jokin kolmas tietty tendenssi neutralisoi edella mainitut.

Kuitenkaan kolmatta mahdollisuutta molemmat kirjoittajat eivat nahneet ja siksi jattivat sen tutkimatta.

Molempien kirjoittajien nakokulmasta ihmisyhteiskunnan ylin organisoitumisen muoto voidaan realisoida vain perustuen liberalismin ihanteisiin. Nain Huntington lainaa Fukuyamaa:

“Ilmeisesti olemme nyt todistamassa”, Fukuyama vaitti, “historian loppua sellaisenaan: tama tarkoittaa ihmiskunnan ideologisen evoluution paatepistetta ja lansimaisen liberaalisen demokratian yleistymista kuin ihmiskunnan lopullista hallintomuotoa. Tietenkin, paikoin kolmannen maailman maissa saattaa esiintya konflikteja, mutta globaalinen konflikti on jaanyt taakse, eika ainoastaan Euroopassa. Juuri eurooppalaisen maailman ulkopuolella on tapahtunut suuria muutoksia, etenkin Kiinassa ja Neuvostoliitossa. Ideoiden sota on ohi. Marxismi-leninismin puolustajat voivat edelleen tavata paikoissa, kuten Managua, Pjongjang, Cambridge ja Massachusettsissa, mutta yleisesti voittanut on maailmanlaajuinen liberaalinen demokratia. Tulevaisuus ei ole omistettu suurelle taistelulle ideoiden puolesta, vaan pikemminkin arjen taloudellisten ja teknisten ongelmien ratkaisuun. Ja kaikki tama tulee olemaan melko tylsaa.”

Tassa tapauksessa kiinnitamme huomion siihen, etta Fukuyama kirjoittaa tasta aiheesta kuin faktasta, joka ei ole toteutunut, ja vaan vaittaa, etta lansimainen liberalismi on jo voittanut ideoiden taistelussa. Koska “fasismi” ja “marxismi” osoittivat epaonnistumisen, joka johti natsi-Saksan, Italian ja keisarillisen Japanin tappioon vuonna 1945, ja 40 vuotta myohemmin siina, etta Neuvostoliitto ja Kiina aloittivat sosiaaliset uudistukset, joissa naiden yhteiskuntien organisointiin (mukaan lukien talouden organisointiin) tunkeutuivat lansimaisen liberalismin periaatteet. Sen seurauksena, hanen mielesta, niin kauan kuin puuttuvat kilpailevat ideat ja suurten yleisomassojen orientaatiot kuluttaa Lannen tyylilla viela ei-liberaalisissa valtioissa, on ajan kysymys, milloin kaikki valtiot tulevat standardisoiduiksi Lannen liberalismin tapaan ja katoavat motiivit kaikenlaisiin kansainvalisiin konflikteihin. Mutta globaalista liberalisoitumisen prosessia Fukuyama ei kasittele.

Huntington ei kiista missaan kohdassa Fukuyaman vaitetta lansimaisen liberaalisen demokratian paremmuudesta verrattuna muihin historiallisesti tunnettuihin yhteiskuntien elaman organisointiin, mutta tasmentaa:

“Lansimaisen sivilisaation ydin on Magna Carta [1], eika Magna MacDonald’s. Se fakta, etta ei-Lannen asukkaat voivat purra hampurilaista, ei tarkoita sita, etta he ottavat vastaan ensimmaisen.”

“Hampurilaisen” hyvaksymisen seurauksena (mika symbolisoi lansimaista runsasta kulutusta) ja lansimaisen liberalismin hylkaaminen muissa maailman osissa (minka seurauksena Fukuyaman ja Huntingtonin mielesta on lansimaisen runsas kulutus), Huntingtonin mukaan, lansimaisen liberalismin laajentuminen planeetan muihin osiin ei valttamatta johda maailmanlaajuiseen riemunvoittoon, vaan voi johtaa maailmansotaan, joka edes ydinaseita kayttamatta aiheuttaa ihmiskunnan taloudellisen ja kulttuurillisen taantuman kymmenien vuosien taakse.

Kasiteltavana olevassa asiassa Huntington viittaa siihen faktaan, etta Lannen suhteellinen voima verrattuna muihin maailman alueellisiin sivilisaatioihin on jatkuvasti laskussa XX vuosisadan alusta lahtien, mika vain lisaa ristiriitaa tallaiseen sivilisaatioiden valiseen konfliktiin. Hanen mielesta tulevan historiallisen ajan merkitys ei ole muiden maailman osien aktiivisessa liberalisoimisessa Lannen tapaan, vaan valttaa sivilisaatioiden valista konfliktia ja sailyttaa Lansi, joka silla valin tulee ymmartamaan ja ratkaisemaan sisaisen kriisinsa. Huntington ei kasittele taman kriisin ydinta, mutta tarkoittaen taman olemassaolosta, antaa seuraavia suosituksia lahimman historian tulevaisuudennakymille:

“Suojellakseen lansimaista sivilisaatiota, huolimatta taman vallan heikkenemisesta, Yhdysvaltojen ja eurooppalaisten valtioiden etujen vuoksi:

? on saavutettava parempaa poliittista, taloudellista ja sotilaallista integraatiota ja koordinoitava kansallista politiikkaa niin, etta muihin sivilisaatioihin kuuluvat valtiot eivat pystyisi hyodyntamaan lansimaisten valtioiden erimielisyyksia;

? ottaa mukaan Euroopan Unioniin ja Natoon Keski-Euroopan lansimaat, eli Visegrad-ryhman valtiot, Baltian maat, Slovenia ja Kroatia;

? tukea Latinalaisen Amerikan lansimaistumista ja niin pitkalle kuin mahdollista tiivistaa latinalaisamerikkalaisten valtioiden yhdenmukaistamista Lannen kanssa;

? estaa islamvaltioiden ja “kiinalaisuuden” [2] valtioiden sotilaallista kehitysta: tavallinen aseistus ja joukkotuhoaseet;

? hidastaa Japanin “tuuliajo” Lannesta pain kohti Kiinaa;

? tunnustaa Venaja ortodoksisen sivilisaation keskeiseksi maaksi, jolla on merkittava alueellinen valta ja oikeutetut intressit turvata etelaiset valtion rajansa;

? sailyttaa Lannen teknologinen ja sotilaallinen ylivoimaisuus verrattuna muihin sivilisaatioihin;

? kaikkein tarkeinta on ymmartaa, etta Lannen interventio muiden sivilisaatioiden asioihin on todennakoisesti suurin epavakauden vaaran lahde ja mahdollisen globaalisen konfliktin aiheuttaja moninapaisessa maailmassa (meidan lihavointi lainaukseen).”

Mutta koska alueellisten sivilisaatioiden ihanteiden ja perinteiden ero on objektiivinen historiallinen todellisuus, ja ne jotka ajattelevat termien kannalta “historian loppu”, “kulttuurien kamppailu” suurimmassa osassa eivat ole naita Huntingtonin suosituksia lukenut. Se ajattelu naissa kategorioissa ja seurauksena oleva poliittinen kaytanto toimii juuri tallaisen globaalipoliittisen skenaarion toteutumiseen, jonka realisoitumiselta Huntington yritti varoittaa, ennen kaikkea lansimaisia poliitikkoja seka muita lukijoita.

Fukuyama pitaa Lannen kulttuuria kulutuksen hienostuneempana kulttuurina ja nakee kulutuksen hyvinvoinnissa liberalismin tuen seka ihmisen ja ihmiskunnan elaman tarkoituksen:

“Mutta kun ihmisen materiaalisen maailman kasitys johtuu taman maailman tuntemuksesta, jolla on paikka historiassa, niin materiaalinen maailman voi hyvinkin vaikuttaa tietyn tajunnan elinkelpoisuuteen. Etenkin kehittyneiden liberaalisten talouksien upea materiaalinen runsaus ja aarettoman monipuolinen kulutuksen kulttuuri ilmeisesti ravitsee ja tukee liberalismia poliittisella alalla. Materialistisen determenismin mukaan, liberaalinen talous synnyttaa vaistamatta myos liberaalista politiikkaa. Mina painvastoin uskon, etta talous ja etta politiikka olettavat itsenaista entista tajun mielentilaa, joka tekee niista mahdollista. Mielentila, joka tulee suosimaan liberalismia vakiintuu historian lopussa, mikali se turvaa mainitun runsauden. Voisimme tiivistaa sisaltoa: universaalinen valtio on liberaalinen demokratia poliittisella alalla, jota voi vertaa videonauhurien ja stereoiden vapaakauppaan markkinoilla.“

Ja viimeisessa kappaleessa Fukuyama kuvaa tulevaisuudennakymia:

“Historian loppu on surullista. Taistelu tunnustamisesta, valmius vaarantaa henkeaan abstraktin tavoitteen puolesta, maailmanlaajuinen ideologinen kamppailu, joka vaatii rohkeutta, mielikuvitusta ja idealismia. Tama tullaan korvaamaan taloudellisella laskelmoinnilla, loputtomilla teknisten ongelmien ratkaisemisella, ymparistosta huolehtimalla ja tyydyttamalla kuluttajien hienostuneimpia vaatimuksia. Posthistoriallisella kaudella ei ole taidetta eika filosofiaa, on vain hyvin suojattu ihmiskunnan historian museo.”

Huntington, kuten muutkin lansimaiset ajattelijat, jotka kirjoittavat tulevaisuudennakymista liittyen globalisaatioon ja liberalismin interventiota kaytannossa toteuttavista poliitikoista, eivat vastusta Fukuyamaa. Tassa sivilisaation ylikulutuksen kuin normaalin elamantavan orientaatiossa ilmaistaan liberaalisen kulttuurin kannattajien ymmartamattomyys ihmisluonteesta ja uskonnon olemuksesta.

Tama on kirkkaasti ilmaistuna Huntingtonin sivilisaation maaritelmassa kuin nimenomaan ihmisen ilmiosta:

“Sivilisaatio on siis ylin kulttuurinen ihmisten yhteiso ja laajimman tason kulttuurin identiteetti, siita seikasta huolimatta, etta se erottaa ihmiset muista biologisista lajeista. Se maaraytyy seka yhteisilla objektiivisilla elementeilla, kuten kieli, historia, uskonto, perinteet, sosiaaliset instituutiot ja myoskin ihmisten subjektiivisella itseidentifikaatiolla.” [3]

Tassa on tarkeaa tehda vertailu muihin biologisiin lajeihin. Kuten voidaan ymmartaa tasta, elaimet kuluttavat luonnossa vain sita, minka antaa niiden elinymparisto, taas kuin sivilisaatio on tehnyt ihmiselle mahdolliseksi kuluttaa ei pelkastaan raaka-aineita, mutta kaikkea sitakin, mita ihmiset tuottavat luonnon raaka-aineita hyodyntaen.

Todellisuudessa kaikki nama, mika Huntingtonin mielesta erottaa ihmisen muista biologisista lajeista, ei ilmaise ihmisen olemusta, vaan on muiden ja syvempien todellisten erojen seuraus ihmisen ja faunan valilla. Kun on nayttanyt lansimaisten elaintieteilijoiden tutkimukset, kulttuuri ei ole ominaista pelkastaan ihmiselle, vaan myos tarpeeksi voimakkaasti kehittyneille biologisille lajeille [4]. Toisin sanoen kulttuurin (tai sivilisaation, joka on kulttuurin kantaja) olemassaolo ei ole ihmisen luonteenomainen ominaisuus.

Ihmiselle kaikista muista Maan biosfaarin biologisista lajeista on ominaista se, etta taman tieto-algoritminen mielen rakenne ei geneettisesti ole ohjelmoitu peruuttamattomalla tavalla. Mutta on henkilokohtaisen kehityksen seuraus, joka virtaa kuin ulkoisten vaikutusten olosuhteissa, niin perustuu myos taman omaan ymmarrykseen.

Jos tullaan muistamaan koulun koko biologian kurssi, jonka kaikki tuntevat, ja katsotaan omaan mieleen, voidaan vaittaa, etta “Homo sapiens” biologisen lajin edustajan tieto-algoritmisen kayttaytymisen ohjelmistoon kuuluu: 1) synnynnainen komponentti: vaistot ja ehdottomat refleksit (kuin solunsisaiset ja solun tasoiset, niin myos kudosten, elinten, jarjestelmien ja koko elimiston tasoiset) seka niiden kotelot, jotka ovat kehittyneita kulttuurissa; 2) kulttuuriperinteet, jotka rajoittavat vaistoja; 3) oma ymmarrys, joka on rajoitettu tunteilla ja muistilla; 4) “intuitio yleensa” - se mika tahtomatta “nousee pintaan” mielen tasolle yksilon alitajunnasta, tulee hanelle kollektiivisesta alitajunnasta, tai muodostuu harhakuvitelmista ja pakkomielesta, taman inkvisiittorimaisen termin merkityksessa. Taman ilmentymisen hetkella yksilo ei kykene antamaan itselleen mitaan jarkevaa selitysta syy-seuraus-suhde havaintojen perusteella; 5) Jumalan ohjeistus sopusoinnussa Jumalan kaitselmuksen kanssa, jota yksilo realisoi kaiken aiemman perusteella, lukuun ottamatta harhakuvitelmia ja pakkomielta kuin ulkoista suoraa tunkeutumista yksilon mieleen vastoin taman toivetta ja tietoista tahtoa.

Jokaisen yksilon mielessa on mahdollinen tai todellinen paikka mainitulle. Ja riippuen siita, mika edella mainitusta on luettelossa prioriteettisesti ylempana yksilon mielessa, aikuinen ihminen on yhden neljasta mielentilatyyppi rakenteen kantaja:

? Elaimellinen mielentilatyyppi rakenne karakterisoituu siita, etta kaikki kayttaytyminen tottelee vaistoja ja ihmisen kaikki kyvyt seka luova potentiaali palvelevat niita;

? mielentilatyyppi rakenne zombi (biorobotti) karakterisoituu siita, etta kayttaytymisen ohjelmat, jotka rajoittavat vaistoja, ja jotka ovat tuotuja yksilon mieleen yhteiskunnasta siina valin, kun han kasvoi, ja joiden algoritmista omatoimisesti ei eri syista kykene poistumaan;

? demoninen mielentilatyyppi rakenne karakterisoituu siita, etta yksilo elaa periaatteella “mina teen, mita haluan”, hylaten Jumalan ohjeistusta joko tietoisesti tai tiedostamatta sita.

? ihmisyyden mielentilatyyppi rakenne on vapaus, jota voi ymmartaa kuin “Jumalalta annettu ohjeistus omantunnon kautta”. Toisin sanoen ihmisyyden mielentilatyyppi rakenne on omantunnon diktatuuri, jonka pohjana on Jumalaa uskominen (“uskoa Jumalaa”, eika “usko Jumalaan”).

Demoninen ja ihmisyyden mielentilatyyppi rakenteet eivat ole mahdollisia ilman tahtoa, joka ymmarretaan kykyna johdattamaan oma itsensa ja ymparoivien tapahtumien kulku tietoiseen tarkoituksenmukaisuuteen.

Aikuisen yksilon mielentilatyyppi rakenne, joka pysyy useimmiten vakaana muuttuvissa elamantilanteissa on kasvatuksen tuote. Jos yksilo ei ole saavuttanut ihmisyyden mielentilatyyppi rakennetta murrosian alkuun mennessa [5], tama on kehityksen pysahtymisen tai luonnottoman kehityksen seuraus hanen elaman aikaisemmalla aikakaudella. Kulttuureissa, joissa tilastollisesti vahemmisto on vaikkapa ikaantymisen kannalta saavuttanut ihmisyyden mielentilatyyppi rakenteen on viallinen. Mutta tammoisia ovat kaikki alueellisten sivilisaatioiden kulttuurit, kuten Lannen, Venajan, muslimilaisen, vedalaisen ja muunlaisen.

Lannen ongelmat koostuvat siita, etta liberalismi ei ole yksilon vapautta eika vapaiden yksiloiden yhteiskunta ylla mainitussa vapauden merkityksessa, vaan sen on kulttuuri, jossa on laillistettu sallivuus [6] ja eparehellisyys. Tama on sen seuraus, etta Lansi on orjien sivilisaatio, joka on keinotekoisesti luotu raamatullisen projektin realisoinnissa orjuuttaa ihmiskunta Jumalan nimessa. Siksi planeetan muiden alueellisten sivilisaatioiden ihanteiden kannattajat hylkaavat lansimaista liberalismia, vaikka Lannen vaesto ei sita ymmarra, mutta Huntington muistuttaa heita:

“Lansi ei ole valloittanut maailmaa ajatustensa paremmuuden (meidan lihavointi lainaukseen: tama on ainoa kohta, jossa Huntington ja Fukuyama ovat eri mielta), arvonsa tai uskontonsa voimalla (itse asiassa vain harvat ihmiset muista sivilisaatioista vaihtoi uskontoa), vaan enemmankin jarjestaytyneen vakivallan kayton ansiosta. Lannen vaesto usein unohtaa taman faktan, mutta ei-Lannen vaesto koskaan tule unohtamaan tata.”

Riippumatta paheista, jotka rasittavat muita sivilisaatioita, siihen saakka, kunnes lansimainen liberalismi ei ala ymmartamaan vapautta kuin omantunnon diktatuuria, jonka pohjana on Jumalaa uskominen, mika on kirkkojen ja “pyhien kirjoitusten” ulkopuolella [7], Lannen kriisi tulee syventymaan, koska Jumala ei ole valinpitamaton sille, mita maan paalla tapahtuu.

Jos ymmarretaan ihmiskunnan historiaa monikansallisena kulttuurina, jossa dominoivat ihmisyyden mielentilatyyppi rakenteen kantajat, niin ihmiskunnan historia ei ole viela edes alkanut. Elamme nyt esihistorian paattymisen aikaa, jonka aikana eri kansojen lapset etsivat tieta ihmisyyteen, ihmisyyden mielentilatyyppi rakenteen globaaliin sivilisaatioon, johon monikansallisessa kulttuurissa (ehka muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta) kaikki voivat paasta murrosian alkuun mennessa ja jossa on hapea hylata ihmisyytta.

Internal Predictor of the USSR


[1] Magna Carta on vuoden 1215 Englannin monarkismin absoluuttista valtaa rajoittava saadoskokoelma, jota pidetaan lansimaisen liberalismin alkuna (meidan selitys lainaukseen).

[2] Kiina ja muut valtiot, joilla on vastaava kulttuuri (meidan selitys lainaukseen).

[3] Todellisuudessa kukin planeetan alueellisista sivilisaatioista ei maaraydy kulttuurin mukaan (mukaan lukien niin kutsuttu “materiaalinen”), vaan ihanteilla, jotka se kantaa lapi aikojen riippumatta siita, kuinka kaukana taman todellinen elama on naista ihanteista ja miten nama ihanteet tulevat ymmarretyksi sellaisinaan sen edustajille.

[4] Ks. Carel van Schaikin julkaisu “Orangutan cultures and the evolution of material culture”.

[5] Murrosialla tarkoitetaan sita ajanjaksoa, jolloin heraavat seksuaaliset vaistot, ja paattyy geneettinen ohjelma, joka on suunnattu organismin muodostumiseen.

[6] On sallittua kaikki, mika ei ole lailla kielletty. Mista ja miten muodostuu lainsaadanto? Ilmaiseeko se rehellisyytta vai demonismia? Ovatko Lannen vaesto ja sen intellektuaalit koskaan miettinyt tata asiaa? Tama voi olla hyvin mielenkiintoinen kysymys!

[7] Tama eroaa huomattavasti dollarin motosta “In God we trust”.